18 



Ludwig Ramberg 



föreningarnas konfiguration, enär vissa av dem genom glatt förlöpande reaktioner 

 kunnat sättas i direkt eller indirekt samband med oxalatoestern (se vidare sid. 19). 



Sulßto-iis etyUioglyJcolato-platospra fås lätt genom addition av svavelsyrlighet till 

 a-platoetyltioglykolat i vattenlösning. Syran har blott erhållits i en form. Ur vatten- 

 lösning kristaUiserar den visserligen med 2 molekyler vatten, njen då dessa kunna 

 borttagas utan mera djupgående ändring av sammansättningen, måste syran av skäl, 

 analoga med de vid oxalatoestern anförda, tillhöra c?.s-serien. Samma gäller om de 

 undersökta salterna, vilka kristallisera utan kristallvatten. Eedan den omständigheten, 

 att syran och dess salter, fastän mycket lättlösliga, kunna erhållas ur en vattenlösning 

 av a-platoetyltioglykolat -\- svavelsyrlighet, resp. sulfit, visar, att snlfitionen är synner- 

 ligen fast bunden vid platina. I själva värket sönderdelas syran i vattenlösning 

 t. o. m. vid 100" ganska långsamt, även vid närvaro av svavelsyra. Helt annor- 

 lunda gestaltar sig reaktionen, om lösningen innehåller saltsyra. Då »utdrives» 

 nämligen svavelsyrligheten hastigt av saltsyran ^ Detta finner sin enkla förklaring 

 i klorionens i jämförelse med sulfationens mycket stora affinitet till platina. Nyss 

 nämnda förhållanden lämna f. ö ett lika enkelt som avgörande bevis för att såväl klor- 

 som sulfitionen äro komplext bundna i dessa föreningar, ty vid normala sulfiter finns 

 som bekant ingen påtaglig skillnad mellan saltsyrans och svavelsyrans värkningssätt. 



Liksom platoetyltioglykolat förmår addera syror och salter, kan det även förena 

 sig med haser. De härvid bildade produkterna motsvara säkeiligen i stort sett de 

 ovan nämnda additionsderivaten, d. v. s hydroxyl spelar i dem samma rol, som 

 andra anioner X i föreningarna med syror eller salter. Emellertid har det ej lyckats 

 att isolera några föreningar med baser i kristalliserat tillstånd, och ej heller hava 

 företagna bestämningar av platoetyltioglykolatets löslighet i alkalier lämnat säkra 

 hållpunkter för bedömandet av deras sammansättning, utan blott visat, att det här 

 kan bli fråga om ganska komplicerade reaktioner, möjligen bildning av flerkärniga 

 ol-föreningar. Anmärkningsvärt är, att reaktionen mellan ekvimolekulära mängder 

 a-platoetyltioglykolat och natron försiggår nästan momentant (se sid. 39). 



Fastän en vattenlösning av a-platoetyltioglykolat reagerar neutralt, kan den 

 likväl försättas med en viss mängd alkah, utan att antaga tydligt alkalisk reaktion 

 mot fenolftalein. Tillföres mera alkali, visar indikatorn »glidande» omslag. Detta 

 beror tydligen därpå, att hydroxylion adderas av platoetyltioglykolatet under bildning 

 av anionen till en hydroxo-fc?Vetyltioglykolato-platosyra, varvid liksom i andra dylika 

 fall jämnviktstillstånd utbildas. 



Om platoetyltioglykolat underginge hydrolys, skulle denna säkerligen vara vad 

 man kunde kalla »inre hydrolys», d. v. s. ej leda till fri etyltioglykolsyra och plato- 

 hydroxid, utan till nyssnämnda hydroxosyra. Då denna syra säkerligen bör besitta 

 en ej obetydlig ledningsförmåga, men platoetyltioglykolatets ledningsförmåga är ytterst 

 liten, försiggår sådan »inre hydrolys» ej i nämnvärd grad i ren vattenlösning. 



' Vid platooxalsyraii äro förhållandena fullt analoga. Sudeebaum, 1. c. sid. 74. 



