28 



Ludwig Ramberg 



någon konstant kunnat beräknas. Ionen [TtA,-,{NOc,)]' är praktiskt taget odissocierad, 

 och någon bestämd skillnad mellan nitrit- och och jodionens affinitet till PtA^^ har 

 ej kunnat konstateras. 



Vid rodanidlösningar gör sig nämnda anomali gällande i ännu högre grad, i 

 det alt differensen Gp, — [C L) uppgår till 25-30 °/o av C. Någon säker för- 

 klaring av delta egendomliga fenomen kan ännu ej lämnas. Möjligt är emellertid, 

 att anomalien beror därpå, att även dubbelmolekylerna {PtA^^ kunna addera en- 

 värda anioner under bildning av komplexa anioner [[FtA^y^X]' . De formler, som / 

 kunna härledas under förutsättning, att lösningen samtidigt innehåller anioner av / 

 de båda typerna [PlÅ^X)' och [{FtA^)^^X]' visa dräglig överensstämmelse med de 

 vid rodanidlösningarna observerade värdena. Emellertid skola dessa mätningar ej 

 här anföras, alldenstund fenomenet behöver ytterligare undersökas. Anmärknings- 

 värt är emellertid, att denna anomali gör sig tydligast gällande vid sådana anioner, 

 vilkas förmåga att bilda komplexa anioner av typen PtX^" är starkast utpräglad. 



Nedan anföras resultaten av några mätningar av dissociationen hos anioner 

 av typen [FtA.^.^Y" . Beräkningarna äro utförda enligt formeln (VII) å sid. 27. 



M^Y K 

 NagSOg 0.00057 0.223 



KaC^O^ 0.11' 0.8081 



Sulfitionens affinitet till FtA., är, såsom härav synes, mycket stor, vilket även 

 var att vänta, då ju de rena platosulfitkomplexerna utmärka sig genom synnerligen 

 stor beständighet. Oxalationens affinitet skiljer sig ej mycket från kloriouens. Att 

 skillnaden mellan dessa båda ioners affinitet till platina ej kan vara synnerligen 

 stor, framgår även ur Vèzes' (visseiligen blott kvalitativa) iakttagelser angående 

 kloroplatinits förvandUng till platooxalat och omvänt 



För siäfationen har ingen konstant kunnat beräknas, enär komplexbildningen 

 är så ytterst svag, att utsaltningseffekten ^ gör sig tydligt märkbar som störande 

 faktor. Sulfationens affinitet till FtA^ är emellertid vida mindre än någon av de 

 andra undersökta lönernas. 



Det måste beaktas, att beständigheten av en komplex syra av här ifråga- 

 varande slag ej uteslutande bestämmes av motsvarande komplexa anions beständig- 

 hetsgrad. Detta följer omedelbart av vad som förut (sid. 25) sagts angående 

 mekanismen vid de komplexa anionernas bildning. Ty om uppkomsten av en 

 komplex ion, t. ex. [PtA^X'), beror därpå, att en bindning CO.O-Pt upplöses och X 

 intager den lediga platsen vid platinaatomen, så är det tydligt, att denna reaktion 

 förlöper fullständigare, om gruppen -CO. O- samtidigt överföres till -CO.OH. En 

 komplex syra H[FtA^^X) måste således under f. ö. lika omständigheter vara desto 



' Dessa värden äro blott approxiinativa, se sid. 88. 

 « Bull. Soc. chim. Paris [3], 19, 875 



" Denna förekommer naturligtvis alltid och föranleder större eller mindre fel, vilka dock 

 bli mindre märkbara, då komplexbildningen är relativt betydlig. 



