38 



Ludwig Ramberg 



förkastades. Vid samtliga mätningar höUo sig" lösningarna fullt klara. Före och 

 efter varje mätningsserie bestämdes fryspunkten för ett prov av det använda vatt- 

 net, vilket förut upphettats till omkr. 70** i samma kolv, som användes för bered- 

 ning av lösningarna. Visserligen kunna ju invändningar göras mot detta arbets- 

 sätt, men under föreliggande omständigheter var det nära nog det enda möjliga. 

 Det i en DEWAR-bägare befintliga ytterbadets temperatur reglerades så, att differensen 

 mellan lösningarnas, resp. vattnets, fryspunkt och badtemperaturen hölls möjligast 

 konstant. Isbildningen inleddes genom att prässa ett litet stycke fast kolsyra mot 

 frysrörets vägg strax nedanför vätskeytan.' 1 nedanstående tabell har korrektion 

 anbrakts för den ur underkylningen beräknade mängden avskild is. -ZV" anger kon- 

 centrationen, beräknad som duhhclmolelajler på 1000 gr. vatten, a dubbelmoleky- 

 lernas dissociationsgrad, Tc dubbelmolekylernas dissociationskonstant ^ — 



^"('vatfenfnf' "''^^'^^^^ ^^'iV depression mol.-v. a k 



0.0484 20.06 37.32 0.123" 486 0.783 0.11 



0.5018 20.27 28.69 0.097« 47 2 0.834 0.12 



0.4014 20.16 22.99 O.079O 0 859 Q^^g 



Även i vattenlösning föreligger föreningen således delvis såsom dubbelmole- 

 kyler, om än benägenheten för polymerisering i detta fall är vida mindre än i 

 isättiklösniug, vilket ju på förhand kunde anses sannolikt. 



För bestämning av föreningens elekfrisJca ledningsförmåga i vattenlösning vid 18^ 

 användes ett motståndskärl med blanka platinaelektroder (c:a 15 X 20 mm^ på ung. 

 1.5 mm. avstånd från varandra). Dess kapacitet var 0.0382. Kärlet tvättades, tills 

 i detsamma förvarat vatten (x = 1.05 X lO"*') ej visade mätbar stegring av lednings- 

 förmågan under loppet av 12 tr. För beredning av lösningarna användes en mät- 

 kolv, som efter omsorgsfull utblåsning med vattenånga stått fylld med ofta ombytt 

 rent vatten under flera månader. Vatten med x = I.05 X lO-'' visade oförändrad 

 ledningsförmåga efter ett dygns förvaring i denna kolv under ofta upprepad om- 

 skakning. Den spec. ledningsförmågan för en O.Ol-molar lösning av a-platoetyltio- 

 glykolat (4.605 gr/liter, seskvihydrat) ^ var vid 18" blott 1.45X10"^ recipr. ohm 

 (okorr.), under det att det använda vattnet vid samma temperatur visade x = ] .05 X 10"" 

 recipr. ohm. Då det vid en förening med sådana egenskaper som den föreliggande 

 är tvivelaktigt, huruvida lösningens ledningsförmåga rätteligen bör korrigeras för 

 vattnets ledningsförmåga, vilken ju är av samma storhetsordning, och då i varje 

 fall ledningsförmågan är så liten, alt noggranna bestämningar knappast kunna 

 utföras, hava inga mätningar vid andra koncentrationer företagits. Praktiskt taget 

 måste a.-platoetyltioglykoJat betraktas som Icke elektrolyt. 



• Lieb. Ann. 370, 235 (1909). — Lunds Univ:s Årsskrift, N. F. Afd. 2. Bd. 4. N:r 2 sid. 6 



(1908). 



- Den använda sul)stansen bade omkristalliserats 3 ggr ur renaste vatten i kvartskärl. 



