De båda isomera formerna av Platoetyltioglykolat och deras derivat 



39 



För a-platoetyltioglykolatets föreningar med åtskilliga syror, resp. deras salter, 

 redogöres utförligt i det följande. Här må emellertid omnämnas några orienterande 

 försök beträffande substansens förbållaude till baser. 



A. En lösning av 0.2127 gr. (0.000491 mol.) vattenfritt a-platoetyltioglykolat i 

 40 ccm vatten, försatt med feuolftalein, förbrukade för nätt och jämnt skönjbar 

 rödfärgniug 1.08 ccm 0.0978-normal barytlösning (0.000106 ekv.). 



B. En 0.02-normal natronlösning, vars ekvivalenta ledningsförmåga vid 18*^ 

 var 196, försattes med en lika volym av en 0.02 molar lösning av a-platoetyltiogly- 

 kolat. En minut efter blandningen (varvid motståndskärlet uttagits ur termostaten 

 och temperaturen stigit något) var lösningens ekvivalenta ledningsförmåga^ 59, efter 

 ytterligare 8 minuter 58, vilket värde sedermera ej ändrades under loppet av ett 

 dygn (temp. 18"). Alltså försiggår reaktionen praktiskt taget momentant. Bland- 

 ningens ledningsförmåga är anmärkningsvärt liten. • 



Det har ej lyckats att isolera några kristalliserade föreningar mellan a-pla- 

 toetyltioglykolat och baser. För några bestämningar av a-platoetyltioglykolatets lös- 

 lighet i natronlösningar av olika koncentration redogöres å sid. 89. 



I kaustik ammoniak löses a-platoetyltioglykolat lätt redan vid rumstemperatur. 

 Lösningen intorkar vid frivillig avdunstning till en sirupös massa, som ej kunnat 

 bringas att kristallisera. Om man upprepade gånger tillför vatten och åter låter 

 det avdunsta, avgives ammoniaken småningom, och a-platoetyltioglykolatet återvin- 

 nes oförändrat. Samtidigt bildas en ringa mängd av ett i vatten (även kokande) 

 ytterst svårlösligt, färglöst ämne, som ej närmare undersökts. 



2. ß-Formen. 



Den bästa framställningsmetoden för denna förening är att utsätta en vatten- 

 lösning av a-formen för solljus eller för strålarna från en uviol- eller kvartskvick- 

 silverlampa. Emellertid kan man även utan användande av ljusenergi förvandla 

 a-formen till den isomera ß-formen, dock endast på omvägar, som äro vida mindre 

 lämpliga än den direkta ljusomlagringen (jfr. sid. 56, 72). 



Enär det företrädesvis är det ultravioletta ljuset, som föranleder oralagringen, 

 är det fördelaktigast att belysa lösningarna i kärl av uviolglas ; dock kan man 

 också använda tunnväggiga erlenmeyerkolvar av thüringeiglas, fastän förvandhngen 

 då går betydhgt långsammare. Härav synes, att det i varje fall ej är de yttersta 

 ultravioletta strålarna, som uteslutande äro värksamma vid denna reaktion. Det 

 är fördelaktigt att använda svagt övermättade lösningar av a formen. För att ge 

 en föreställning om förloppet av omlagringen och lämpligaste sättet för dess genom- 

 förande, beskrivas här nedan två belysningsförsök. 



A. 5.00 gr. a-platoetyltioglykolat (seskvihydrat) löstes i 50 ccm varmt vatten, 

 lösningen utspäddes till 300 ccm och exponerades i en tunnväggig cylinder av uviol- 

 glas för solljus från den 11 t. o. m. den 22 juni 1910. Under denna tid voro 9 



' Efter blandningen var lösningen naturligtvis 0.01-normal med avs. på Na. 



