Otto Gertz 



hufvudroten. På grund af den lätta permeabiliteten hos dess epidermisceller (epitel) 

 utfälles därvid mangansuperoxidhydrat utefter hela roten, medan hypokotylen efter 

 ultvättning med vatten visar den hvita färgen föga eller icke förändrad. En ana- 

 tomisk undersökning af ifrågavarande rot- och stampartier såväl som af gränszonen 

 mellan dem har lämnats i arbeten af Dodel, Reinke, Klebs, Géraed och Dangeard. 



Hvad beträffar det hypokotyla stamledets geotropiska egenskaper hos denna 

 och öfriga här behandlade växtformer, en fråga, som i mitt arbete beröres på åt- 

 skilliga ställen, hänvisar jag till Copeland, Schütze och Schtscherbaok. 



Phaseolus vulgaris L. 



Vid mina undersökningar öfver rotbildniugen från det hypokotyla stamledet 

 visade sig Phaseolus vulgaris öfverensstämma med Phaseolus muUiflorus. Afven på 

 de ställen, där hypokotylen var krökt, inträdde såhuida allsidig produktion af bi- 

 rötter. Hos några starkt etiolerade försöksindivid hade dock denna anordning vikit 

 för en utprägladt ensidig, i det att samthga rötter sutto insererade å den böjda 

 hypokotylens konvexsida. Ifrågavarande stamled voro kraftigt omböjda och hade 

 betydligt större längd än å de andra Phaseolus i;M/^f«i'?-groddplantorna, hvilka 

 vuxit i ljus. 



Mera genomförda äro de undersökningar, som Karzel (II) och Portheim an- 

 ställt öfver hypokotylrötternas lokalisation hos Phaseolus vulgaris. Den af förfat- 

 tarna använda metodiken var följande. À groddplantor, hvilkas hufvudrot afskurits 

 ofvan rothalsen, fixerades hypokotylens basaldel i horisontal ställning eller omböjdes, 

 hvarvid bågens konvexitet blef på olika sätt orienterad, och kultiverades submerst. 

 I några kulturer belystes försöksobjekten ensidigt, i hvilket fall ljuset antingen 

 träffade konvexsidan eller konkavsidan af hypokotylbågen. 



Af de resultat, som vid försöken framgingo, äro följande de viktigaste. A 

 horisontala hypokotyler uppträdde rötter kransformigt kring sårstället, men utveck- 

 lades i öfrigt blott på undersidan af ifrågavarande stamled. De längsta rötterna 

 befunno sig vid den basala polen. Var hypokotylen vänd mot ljuset, hade detta 

 till följd en något svagare rotutveckling. 



Voro hypokotylerna krökta på detta sätt, att bågens konkavitet var riktad 

 uppåt och stamledets basaldel böjd svagt nedåt, utvecklades rötter rundt om sår- 

 stället; de djupare ned insererade rötterna befunno sig blott på den konkava sidan 

 af basaldelens svaga böjning. 



Afven vid andra krökningsformer kunde en befordrad rotbildning iakttagas å 

 böjningarnas djupare belägna ställen. Därvid var det likgiltigt, om ifrågavarande 

 parti var konvext eller konkavt böjdt. Ett vackert exempel på det sagda lämnade 

 en S-formigt böjd, i det anförda arbetet (II, > 334) skematiskt aftecknad hypokotyl. 

 Rötter hade nämligen här bildats rundt omkring basen, men för öfrigt endast från 

 hypokotylens undersida samt å bågens djupare belägna del. På det ställe, där kon- 

 kaviteten var riktad nedåt, befunno sig stammens längsta rötter. 



