1?) 



Otto Gertz 



»Hypokotyle wui'den der Länge nach gespalten und in den Spalt ein ungefähr 

 1 cm. breites Stück Fliesspapier geschoben. 5'/2 ein. über der Austrittsstelle aus 

 dem Boden wurden dieselben gebogen und der obere Teil in horizontaler Zwangs- 

 lage gehalten . . . Die Spaltfläche war in der Krümmungszone senkrecht zu der 

 Ebene der Biegungsrichtung und im horizontalen Teile horizontal gerichtet . . . 

 In der Krümmungszone kommen auf der konvexen Seite der oberen Hälfte Wür- 

 zelchen zum Durchbruch ...» (Büchek, I, 355), 



Groddplantan af Ricinus communis med dess typiskt epigeiska kotyledoner 

 synte^ mig särskildt egnad för iakttagelser öfver hypokotylrötter tili följd af den 

 betydande längd, som det hypokotyla stampartiet når hos etiolerade mörkrumsplan- 

 tor. Några försök, som jag anställde med jRîcmM.'s-groddplantor, hvilkas hufvudrot 

 afskurits, visade ännu tydligare än hos de förut beskrifna växterna, att rötterna 

 särskildt kommo till utbildning å konvexsidau af kraftiga bågar. Dock visade de 

 äfven här tendens att förskjutas till undersidan, när bågarnas konvexitet var vänd 

 uppåt. A horisontalt lagda, fullt raka hypokotyler sutto rötterna i öfvervägande 

 antal på undersidan, om vi bortse från partiet närmast snittytan, där deras anord- 

 ning var mera allsidig. 



De ofvan beskrifna iakttagelserna äro de enda, som föreligga beträffande röt- 

 ternas orientering å krökta hypokotyler. Resultaten af undersökningarna kunna 

 sammanfattas i följande hufvudpunkter. 



I likhet med de af Noll utförda blefvo mina försök med Phaseolus muUiflorus 

 negativa. Frågan, om hypokotylen här äger morphogen känshghet, får dock härmed 

 icke betraktas som utredd. Vid diskussion af resultaten får nämligen den möjlig- 

 heten icke lämnas ur räkningen, att hypokotylrötterna redan i det hvilande fröet 

 varit förhanden såsom anatomiskt predestinerade anlag. Till förmån för en sådan 

 tydning talar den hastighet, hvarmed de vid groningen skjuta fram. A de afbil- 

 dade individen voro sådana rötter redan väl utvecklade, innan rotbildningen å 

 hufvudroten framskridit så långt, att sidorötter brutit fram genom dess paren- 

 kym. Nolls och mina försök med Phaseolus muUiHorus-hy^pokoiylQY synas sålunda 

 endast visa, att redan befintliga rotanlag vuxit ut oberoende af krökningsmomentet, 

 men icke att rötternas anläggning å hypokotylen skett utan inflytande af morphae- 

 sthesi. Att rotanlag redan kunna förefinnas, oaktadt de vid mikroskopisk under- 

 sökning icke äro direkt skönjbara, har gjorts sannolikt genom Nobdhausens under- 

 sökningar öfver Z«<pmMS-rötternas förgrening (II, (515). 



En tydhg yttring af morphaesthesi föreligger däremot i Büchers och mina för- 

 sök med Ricinus communis, och med sannolikhet är äfven rotbildningen på hypo- 

 kotylbågars konvexsida i försöken med Phaseolus vulgaris och Cucurbita Pepo att 

 betrakta som en följd däraf . Särskildt i mina försök med Phaseolus vulgaris visade 

 det sig, att det antydda förhållandet blott framträder vid skarp omböjning och om 

 hypokotylens längd icke är för obetydlig. Här finnes sålunda en intressant öfverens- 



