Om stamkiökningars orienterande inflytande på anläggningen af birötter 



1 1 



Stämmelse med Küsters iakttagelser (IV, V) å Salir-grenar, där yttringar af rege- 

 neration och polaritet endast komma föga tydligt till uttryck, om försöksgreuarna äro 

 korta. Samma iakttagelse gjorde Karzel (II) och Portheim på annat försöksmaterial. 



Mina utförligaste undersökningar öfver stammars morphaesthesi omfatta försök 

 med groddplantors epik o ty la stamled och de högre upp belägna internodierna å mera 

 utvecklade växters skottaxlar. Som försöksmaterial tjänade följande växtformer: 

 Vicia Faba h., Phaseolus vulgaris L., Phaseolus multiflorus Willd., Pi sum sativum L., 

 Cucurbita Pepo L., Tropaeolum majus L., Zea Mays L., Avena sativa L., Setaria 

 italica (L.) PB., Secale cereale L. och Triticum vulgare Vill. 



Vicia Faba L. 



Mina iakttagelser öfver krökta stamleds rotbildning gjordes å groddplantor. 

 Härvid kom det epikotyla stamledet nästan uteslutande i betraktande. Beträffande 

 försöksmetodiken må förutskickas, att rotsystemet jämte hypokotylen afskars ome- 

 delbart under kotyledonernas insertionspunkt, när groddplantorna, bortsedt från roten, 

 nått en längd af 5 centimeter. Försöksväxterna fördrogo utan vidare denna be- 

 handling och utvecklade efter plantering i sågspån inom kort talrika adventivrötter. 

 Samtliga kulturer utfördes i mörkrum. 



Att iuternodal rotbildning kan experimentellt framkallas å epikotyler af 

 Phaseolus, Vicia Faha, Pisum m. fl., har iakttagits och närmare beskrifvits af 

 Goebel (IX; X, 165), Mc Callum (I, 174) och Smith (I, 45) Goebel har med 

 afseende på denna rotbildning påvisat, att den framkallas därigenom att det primära 

 rotsystemet inaktiveras på ett eller annat sätt. På oskadade ofvanjordiska stam- 

 delar inträder icke rotbildning, äfveu om de hållas förmörkade och fuktiga, men 

 väl om deras förening med rotsystemet afbrytes. På samma sätt verkar afkylning 

 af rötterna och uttorkning af substratet. 



Vid kultur i vertikalt läge utgingo de epikotyla adventivrötterna i mina försök 

 allsidigt från den del af epikotylén, som befann sig i kontakt med substratet (figg. 

 4, 5). Då samtliga dessa rötter voro internodala, visade de med afseende på Inser- 

 tionen ingen relation till skottets bladfästpunkter. De flesta framkommo vid den 

 basala polen och voro där insererade i en krans nära snittytan, hvilken städse blef 

 inom försökstiden kallöst ansvälld. Ofvan detta parti, som var kraftigast rotpro- 

 ducerande, kommo nya rötter i uppåt af tagande mängd. Med afseende på dessas 

 ställning i förhållande till moderstammen var i öfrigt anmärkningsvärdt, att de 

 oftast Vjildade nästan räta vinklar mot densamma. För hypokotylrötter, med hvilka 

 de epikotyla rötterna i detta fall synas öf verensstämma, ha Sachs (VI, 879 ff.), Stahl 

 (II, 393 ff.) och Czapek (I, 1201) visat, att deras s. k. geotropiska gränsvinkel, 

 hvarmed Sachs betecknat den vinkel, som sidorötterna under tyngdkraftens riktan- 

 de inflytande bilda med en vertikalt ställd hufvudrot eller stam, hos Phaseolus 

 multißorus och Vicia Faba m. fl. i allmänhet når en storlek af 90". Enligt Czapek 



