Om starakrökningars orienterande inflytande på anläggningen af birötter 



21 



Phaseolus multiflorus Willd. 



A fyra unga plantor afskars det epikotyla iuternodiet omedelbart ofvau 

 hjärtbladen. Den kvarvarande delen af iuternodiet, hvilket mätte en decimeters 

 längd, kröktes öfver ett cylindriskt korkstycke i en båge med 2 centimeters radie, 

 sä att en zon med skarp, bågformig krökning erhölls, och fixerades i detta läge 

 genom Hgaturer af Raphia-hast. Efter ingipsning af epikotylens snittända plan- 

 terades försöksplantorna med bågens konvexitet nedåtvänd i krukor med finsiktad 

 trädgårdsjord. Efter 14 dagar, då kulturerna undersöktes, funnos talrika, å det 

 epikotyla internodiet insererade adventivrötter. Hos de tre P/ia^eo^M^-individen 

 utgingo dessa allsidigt, det fjärde visade emellertid rötter endast å bågens konvex- 

 sida, där de voro regelmässigt anordnade i en längdrad (orthostich). 



När det å epikotylens snittända anbragta gipsförbandet bräcktes, iakttogos 

 birötter i stort antal, som å samtliga försöksväxterna voro allsidigt orienterade. 

 Genom gipsblockets tryck hade de hindrats att växa fram på normalt sätt och 

 i stället vuxit parallellt med stamledet, inneslutna inom dess barkparenkym. De 

 öfverensstämde med de s. k. intraparenkymatiska rötter, som jag i min tidigare 

 afhandling beskrifvit (Gertz, V, 23 ff.). 



Vid försök med en andra kultur var den metodiska anordningen densamma 

 med undantag däraf, att snittändan icke ingipsades. I denna kultur utvecklades 

 birötter företrädesvis i snittytans omedelbara närhet, där de radierade åt alla håll. 

 Basaländans ingipsning i den förut beskrifna försöksserien hade just haft till ändamål 

 att söka undertrycka dessa basalrötter och på så sätt korrelativt främja bildningen af 

 birötter längre upp å epikotylen. Som jag of van nämnt, utvecklades visserligen 

 äfven efter ingipsning basalrötter, men då dessa icke kunde träda i funktion, resti- 

 tuerades rotsystemet genom birotbildning öfver en mera utsträckt zon, och rötterna 

 blefvo sålunda fördelade längre upp på det epikotyla stamledet. 



I den redan publicerade delen af mina undersökningar öfver morphaesthesi 

 (Gertz, V, 23 ff.) har jag sammanställt de tidigare iakttagelser, som voro mig be- 

 kanta rörande s. k. intraparenkymatiska rötter. Till denna sammanställning vill 

 jag här göra följande tillägg. Oldpsen, som anställde undersökningar i samma 

 riktning som Peikoe (I, 17()), sådde frukter af Triticum vulgare och frön af Fisum 

 sativum i små urhålkningar å genomskurna potatisknölar, därjämte frön af Pisum 

 sativum å snittytor af Dahlia-rötter. Groning inträdde och försöksplantorna växte 

 ända till 8 veckor, därvid nående en längd af 10 à 15 cm. De rötter, som 

 utvecklats, hade trängt in i potatis-, resp. Dahlia-knö\arna,s parenkym, men voro 

 spiralformigt krökta eller sicksackböjda och saknade rothår (Oldpsen, I, 276). 



Pond (I) anställde försök med Vicia Faha och Lupinus albus och bragte på 

 lämpligt sätt deras rötter att genomtränga och inväxa i andra rötter. Vid ingips- 



