32 



Otto Gertz 



det sig, att talrika mesokotylrötter utvecklats och att samtliga voro radiärt ställda. 

 Här hade tydhgen den ensidiga retningen genom tyngdkraften upphäfts och röt- 

 terna, liksom å orthotropa skott, utvecklats lika åt alla håll. 



På samma sätt kunde jag genom klinostatförsök med Zea-plantor, hvilkas 

 mesokotyl omböjts, visa, att å krökta zoner birötter utvecklades ensidigt och äfven 

 i dessa fall konstant ntgingo från bågarnas konvexsida. 



De uppfattningar, som olika forskare utbildat angående gräsembryots morfo- 

 logiska natur och särskildt beträffande scutellum, epiblast, koleoptil och mesokotyl, gå 

 hufvudsakhgen i trenne riktningar. Under det att Hofmeister och anhängare af 

 hans skola hade hyllat den meningen, att skutell och epiblast utgöra blotta emergens- 

 utväxter å embryots axel (hypokotylen) och att koleoptilen vore ett hjärtblad, fat- 

 tade VAN TiEGHEM, Waeming, Hackel, Bruns skutellen såsom hjärtbladet, epiblast 

 och koleoptil såsom tveune själfständiga, ofvan kotyledonen insererade blad. En 

 tredje, af Celakovsky och* Schijcküm uttalad uppfattning är åter, att skutell, 

 epiblast och koleoptil tillsammans utgöra en raorfologiskt enhetlig bildning, där 

 skutelien representerar hjärtbladet, koleoptilen dess ligula och epiblasten de 

 tvenne laterala, öronformiga utväxter, som trätfas å graminéers örtblad. Det s. k. 

 mesokotyla stamledet blir då icke något internodium, utan en förlängd nodus 

 (Schümann, I, 410). Goebel, som i tidigare arbeten hyllat den van Tieghem- 

 BRUNs'ka uppfattningen, har numera (III) anslutit sig till senast anförda åsikt. 

 Velenovsky intager en modifierad ståndpunkt på basis af den van TiEGHEM'ska 

 uppfattningen och finner den naturhgnste förklaringen vara, att skutell och epiblast 

 tillsammans representera hjärtbladet och att koleoptilen utgör det första örtbladet; 

 skutelien uppfattar Velenovsky såsom ett med kotyledonen saumiansmält hau- 

 storium. [Se i öfrigt framställningen hos Goebel (III, GOl - 605), Raunkiaer (I, 

 679—681) och Velenovsky (I, 323—333)]. 



Hvilka af dessa uppfattningar än må hafva träffat det rätta, så står det dock 

 fast, att mesokotylen, morfologiskt sedt, utgör en del af groddplantans axel, ett 

 hypokotylt eller epikotylt internodium eller också ett nodalparti. Hvad emellertid 

 beträffar den anatomiska strukturen hos ifrågavarande stamled, talar denna icke 

 till förmån för en sådan tydning, emedan den är helt afvikande från de följande 

 internodiernas, resp. nodernas. Här förefinnas nämligen icke öfver tvärsnittet 

 strödda kärlknippen, utan, liksom fallet är i en typisk rot, en central, af endoder- 

 mis omsluten kärlknippecyhnder. 



De undersökningar, jag beskrifvit, torde äga sitt största intresse på grund af 

 den öfverensstämmelse, jag lyckats påvisa mellan Zea-mesokotylens anatomiska 

 byggnad och dess fysiologiska egenskaper, såsom de j'^ttra sig i utpräglad förmåga 

 af morphaesthesi. Trots det att mesokotylen i morfologiskt hänseende otvifvel- 

 aktigt utgör ett kaulom, öfverensstänimer den, som nämudt, anatomiskt med en 

 rot, byggd efter det monokotyla skemat. Ett tvärsnitt genom densamma visar 



