46 



Otto Gertz 



ment till följd af tät beskuggniug â växplatseii, livilket medfört, att stammen 

 passivt böjts genom skottspetsens tyngd, men sedan åter delvis rätat ut sig vid 

 internodiernas längdtillväxt. 



För en befordrad rotbildniug å konvexsidan äfven vid nodi tala därjämte mina 

 iakttagelser å Phraginifes communis Tbin., hvilka i det följande beskrifvas. 



På samma sätt som GaJeopsis Tetrahit förhålla sig Galeopsis versicolor Cîurt., 

 G. Ladanum L. och, åtminstone hvad beträffar den hypokotyla rotbildningen, Els- 

 hoUta cristata Willd. Dessa arter har jag emellertid icke i samtliga punkter under- 

 sökt så detaljeradt som G. Tetrahit. 



Ännu en iakttagelse öfver öaZeo^jKi^arternas rotsystem vill jag här onmämna. 

 De rötter, som utvecklas från hypokotylen och ofvan denna befintliga internodier, 



Baues aus: Während in den tiefer im Boden liegenden Wurzelstrecken die Holz- 

 masse einen centralen, soliden Strang bildet, erweitert sie sich in dem oberirdischen 

 Theile zu einem Hohlcylinder, welcher der Peripherie näher liegt als dem Centrum 

 und ein umfangreiches Mark in sich einsehliesst. Die Dicke dieses Holzringes ist 

 auf der Aussen seite bedeutender als auf der Innenseite.» (Rimbach, H, 20). ' 



Jag har ofvan antydt, att tillväxten mången gång installes hos de rötter, som 

 utvecklas från hypokotylbågars öf versida. Samma förhållande kan iakttagas med 



' Beträffande den mera ntpriiglade dimorfisin, som kan komma till uttryck i rötters anato- 

 miska struktur, hänvisar jag till Tschirchs afhandling öfver heterorhizi och till undersökningar 

 af Bruhn, i hvilka arbeten tidigare litteratur sammanställts. Ytterligare, delvis beriktigande 

 undersökningar öfver heterorhizi föreligga af Alten och Flaskämpek. 



Fig. 33. — Galeopsis Tetrahit L. 

 — llj'pokotyl och liufvudrot S-for- 

 migt böjda. Bi- resp. sidorötter 



â bägarnas konvexsida. 



äro till sin anatomiska struktur stödjerötter. När 

 de trängt ned i substratet, förgrena de sig rikligt 

 och bilda därvid sugrötter, hvilka i sin inre byggnad 

 afvika från de förra. Rimbach, som först fäst 

 uppmärksamheten på Galeopsi s-rötternas dimorfism 

 (11, 20; taf. II, fig. 2 A— C), fann stödjerötterna ut- 

 märkta af en perifer stereomcylinder, utbildad för 

 mekanisk effektivitet, sugrötterna däremot karakte- 

 riserade af en mera centralt förlagd mekanisk väf- 

 nad, af sedd för dragfasthet Rimbach har i öfrigt 

 lämnat följande beskrifning af rotsystemet hos 

 Gnleopsis: »Die Hauptwurzel bleibt verhältnissmäs- 

 sig schwach. Es brechen aber aus dem unteren 

 Theile des Stengels, manchmal noch aus 5 cm Höhe 

 über dem Boden, Adventivwurzeln hervor, welche 

 erst in der Erde sich verzweigen. Der ober der 

 Eixle befindliche Theil der Wurzeln (sowie die knapp 

 an der Oberfläche entspringenden Seitenwurzeln) 

 zeichnet sich durch eine Eigenthümlichkeit des 



