Om stamkrökningars orienterande inflytande pä anläggningen af birötter 



53 



Solanum Dulcamara L. 



Den vegetativa re{)roduktioiisförmågan hos denna växt är, såsom Beijerinck 

 (II, 85) framhåller, utomordentligt stor. Stamdelar, som växa tryckta mot substra- 

 tet eller befinna sig nedsänkta i detsamma, äro formligen öfverlupna med rotanlag, 

 och förvedade rötter^ som äro utsatta för ljus och luft, bära hela serier af knoppar. 



Af Solanum Dulcamara undersöktes ett tiotal exemplar, växande å samma 

 lokal som de beskrifna individen af Mentha aqnatica. Deras krypande stamled voro 

 sålunda submersa och fullständigt öfvertäckta af slam och täta skikt af fjolårslöf. 

 De hade utvecklat i rikligt antal internodala birötter och vid bladfästpunkterna 

 därjämte nodalrötter. På undersidan af de horisontala stamlcden var rotbildningen 

 tydligt befordrad, men på intet ställe fann jag å stammar, som undersökts, att röt- 

 terna voro bundna uteslutande vid denna sida. Ej heller iakttogs något fall, 

 där en krökning af stammen ledt till konvexsidig orientering af rötterna, om jag 

 bortser från sådana fall, i hvilka bågarnas konvexitet var vänd nedåt. De å sist- 

 nämnda material gjorda iakttagelserna kunna emellertid icke åberopas såsom Ijevi- 

 sande, emedan, oafsedt krökningen, en befordrad rotbildning ändock bort å under- 

 sidan göra sig gällande till följd af tyngdkraftens inverkan. A en endast svagt 

 krökt båge, hvars konvexitet var vänd uppåt, funnos rötter såväl upptill som 

 nedtill utefter sidorna, antydande en af krökningen föga beroende orientering. Då 

 bågens krökinngsradie här var betydligt större än å förut beskrifna stamled, 

 där uteslutande konvexrötter utbildats, kan dock det fall, jag nu senast berört, 

 icke tillmätas någon beviskraft mot ett antagande af morphogen känslighet äfven 

 hos Solanum Dulcamara. 



Vid rotbildning från submersa stamled möter hos Solanum Dulcamara nästan 

 konstant det egendomhga förhållandet, att adventivrötterna uttränga genom lenti- 

 cellerna. Denna redan af tidigare forskare gjorda iakttagelse, hvilken exempelvis 

 anföres hos Stahl (1, 563), fiimer sin förklaring däri, att rötterna på dessa ställen 

 hafva lättast att genomtränga barken; enligt en annan åsikt härledes orsaken 

 från den här rikligare inträngande fuktigheten. [Jämför äfven Schuck]. 



Ett liknande förhållande har Velenovsky (I, 378 ff . ; taf. III, tig. 14) påvisat 

 hos Artemisia campesfris L., där adventivrötter frambryta genom äldre, vedartade 

 stammars lenticeller, rötter, som enligt Velenovskys uppfattning fungera som pneuma- 

 toforer. Artemisia Ahrotanum L. och A.procera Willd. visa antydan till samma egen- 

 domlighet, i det att rötter äfven här anläggas innanför lenticellerna, men icke växa 

 ut ur desamma. 



