Om stamkrökningais orienterande inflytande pä anläggningen af birötter 



55 



kärr. Rhizomet utsände här kraftiga, om snören erinrande utlöpare, hvilka voro 

 krypande och uppbyggda af starkt förlängda internodier. Wittrock (VI), som 

 omnämnt dyhka stolouer, fann dem hafva en längd af intill 240 cm. A den 

 af mig undersökta lokalen (Svanebolm nära sjön) funnes Lysimachia-uÜöpeive, som 

 mätte öfver 3 meters längd. 



Utlöparna, hvilka i spetsen sluta med en knopplik ansvällning, äro merendels 3 

 dm. långt, ej sällan i hela sin längd, klädda af tätt ställda, radiärt utgående inter- 

 nodalrötter, som förläna dem ett ludet utseende (fig. 40). Rötterna voro, som nämndt, 

 å alla af mig undersökta utlöpare allsidigt orienterade, i alla händelser visade de 

 icke någon synbar befordran å skottsystemets undersida, såsom jag funnit 

 vara fallet hos flertalet af de växtformer, som förut beskrifvits. Några skaipare 

 omböjda internodier har jag icke iakttagit â Lijftimachia-utlöpave. 



Internodala rötter träffas icke sällan å ofvanjordsstannnens basalled. Vid skarp 

 omböjning af moderstammen uppträda de, såsom Dauphjné på sin figur riktigt 

 återgifvit, uteslutande å konvexsidan. Samma förhållande har jag iakttagit äfven 

 på sådana i substratet nedsänkta stjälkled, hvilkas konvexitet var lateralt riktad. 



Matricaria Inodora L. 



Af denna art undersöktes kraftigt utvecklade individ, som tillhörde den å 

 hafsstränder växande /. maritima L. Det vegetativa systemet ofvan jord är här rik- 

 ligt förgrenadt och visar mer eller mindre nedliggande stjälkar, som åtminstone 

 basalt intaga horisontalt läge. Om dylika iuternodier nedbäddas i sand, hvilket 

 ofta händer, om växplatsen utgöres af sanddyner, utvecklas från desamma rikhgt 

 adventivrötter med internodal insertion. En närmare undersökning af sådana stam- 

 led visade, att adventivrötterna stundom voro inskränkta till undersidan, men i de 

 flesta fall äfven förefunnos på öfversidan. En utpräglad befordran af den undre sidans 

 rotbildning kunde städse iakttagas. 



Horisontala stamled med undertill kraftigt befordrad rotbildning har jag 

 därjämte undersökt å individ af Senecio vulgaris L., bundna vid samma lokal 

 som de beskrifna Matricaria Inodora-'md'wiàen. Någon skarp krökning af rotpro- 

 ducerande stamled har jag emellertid funnit hvarken hos Senecio vulgaris eller hos 



Iemisch (I) och Waejiing (III, 104), framkallas af anthocyan, lokaliseradt i subepidermala celler. 

 Vid undersökning af underjordiska Lysimachia-ut\öpa.re fann jag å de violett anlupna lågbladen en 

 starkt orangefärgad kantzon, hvilken visade sig innehålla en amorf, hartsliknande substans, bunden 

 vid lysigena hålrum. Denna befanns vara olöslig i alkohol och utspädda syror, men löstes under 

 afsmältning med violett färg vid behandling med kalihydrat. Själfva afsmältningszonen var härvid 

 rödfärgad. Samma ämne har jag iakttagit i åldrade blad af Li<öima wrnmY/rtHa Spreng. I mesofyllets 

 midt uppträda nämligen där stora, sfäriska idioblaster, utfyllda med ett orangegult sekret, som i större 

 mängd anträffas företrädesvis i bladkanterna. Äfven detta löses af kalihydrat med violett färg. 



Den substans, jag beskrifvit, är uppenbarligen identisk med det röda, ofta sfärokristalliniskt 

 utbildade sekret, som enligt Solereder (I, 566 ff.) förekommer hos fiera primulacéer. Det löses i 

 alkohol tämligen trögt, men är i eter lättlösligt. 



