Om atamkrokningars orienterande iiiHytande på anläggningen af birötter 



83 



centrala hålighet försöksrötterna af Zea Mays inskötos. Denna anordning liade 

 jag valt föl' att söka stegra rotbildningen hos försöksmaterialet genom den större 

 fuktighet, som på detta sätt kom rötterna till del. Det visade sig också, att sido- 

 rötter utvecklades särdeles rikligt, men dessa flätade sig samman till en mäktig, 

 kompakt kabel, som helt utfylde märgliålan i 6ra/eopsis-internodierna. ^ Anord- 

 ningen visade sig sålunda vara mindre lämplig. Sidorötternas insertion kunde icke 

 heller tj^dligt iakttagas, emedan rötterna voro så starkt hopflätade med hvarandra, 

 att de vid försök till isolering söndersletos. 



Försök öfver rotbildning vid ändrade spänningsförhållanden i moderorganet 

 utfördes därjämte å Vicia Faha. Försöksmaterialet utgjorde epikotyla stamled, hvilka 

 bragtes att växa in genom trånga, vågrätt lagda glasrör. Emedan stamledet i fråga 

 icke kom vid denna försöksanordning att dii'ekt beröra det fuktiga sågspånsmediet, 

 bildades rötter icke med samma lätthet som i mina förut beskrifna, försök med 

 denna växt (pp. 16 ff.). När rotanlagen bröto fram, visade det sig dock, att stam- 

 ledets undre sida var äfven här främjad. 



Det framgick sålunda, att birotbildningen å Vicia J^afta- epikolyler icke på- 

 verkas af de ändrade spänningsförhållanden, som uppstå i moderorganet vid hori- 

 sontalt tvångsläge. 



Vid glasrörsförsöken blef epikotylens nedåtvända sida kraftigt ansvälld i när- 

 heten af skottspetsen. De anatomiska förändringar, som här gjorde sig gällande, 

 voro identiska med dem, som beskrifvits af Woetmann, Elfving och Bücher. 



Mina försök med längdspända växtdelar utfördes å rötter eller stamled af 

 Zea Mays L., Pisum sativum L., Cucurbita Pepo L. och Phaseolus vulgaris L. Me- 

 toden var, när försöken gällde rötter, följande. Ett smalt glasrör nedsköts i en 

 kruka, så att dess spets trängde genom bottenhålet, och fästes där med en genom- 

 borrad kork. Genom detta rör infördes hufvudroten af en groddplanta, vid hvilken 

 ett snöre fastbands ett stycke ofvan spetsen. För att hindra att roten söndertryck- 

 tes vid snörets vidfästande, skedde dess fastbindning förmedelst den s. k. BALi/ska 

 slingan. Denna grundar sig på lagen för kraftparallellogrammen och möjliggör 

 snörets anbringande å roten, utan att denna löper nämnvärd fara att läderas (Ball, 

 I, 308, 309). Därefter dekapiterades rotspetsen, och groddplantan, som ända upp till 

 kotyledonerna inskjntits i glasröret, omgafs rikligt med sågspånsmassa. Krukan 

 omlades i horisontal riktning och snörets fria ände inpassades i rännan af en trissa, 

 som möjligast friktionsfritt kunde vrida sig kring en horisontal axel. En liten 

 linnesäck fästes i snörets ände och fylldes med torr, fin sand, hvarigenom snöret 



^ Synnerligen kraftiga rotflätor kunna experimentellt erhållas, om groddplantor af Hordeum, 

 Triticum och Avena uppdragas i fuktig sågspån i en liten kruka, som på underlag af en smal, ogla- 

 cerad lercylinder nedsättes i en hög, sluten glasburk med vatten på bottnen. Groddplantornas 

 rötter tränga då, tydligen på grund af positiv hydrotropism, ut genom krukans bottenhål och ned 

 mot vattenskiktet i en tjock, kompakt sträng. Det liärom erinrande, allbekanta förhållandet, att 

 dräneringsrör ofta tillstoppas genom kraftigt utbildade rotflätor (Rostrup, I, 85; Sorauer, I, 319 

 ff.), torde bero på kemotropisk och trotisk retning. 



