8 



Victor Berglund 



vid alla de tillfällen, åren 1883 — 1887, då deiitia fråga diskuterades. Vid ett annat 

 tillfälle (1884), då det gällde att identifiera Rafaels skalle, visade sig Welckers 

 metod synnerligen tillfredsställande, och han lyckades på ett eklatant sätt ådagalägga 

 värdet af densamma. Man hade vid ifrågavarande undersökningar att tillgå ett 

 själfporträtt af Raphael samt fotografier af afgjutningar af en skalle, tillhörande ett 

 väl bibehållet skelett, som upptagits ur den förmenta Rafaelsgrafven i Pantheon. 

 A profilbilden af denna skalle markerade Welcker på sina nio punkter medelvärdena 

 af mjukdelstjockleken och uppdrog sedan omkring skallen en hudprofil, hvarvid han 

 lyckades få fram en bild, som på ett öfverraskande sätt kougruerade med porträtt- 

 bilden. Däremot visade det sig omöjligt att på samma sätt få en bild af en annan 

 afgjutning af en dittills för äkta ansedd »Rafaelskalle» att passa in i porträttkonturen. 

 Afven om sålmida Welckers metod ej ensam kan vara tillräcklig att förklara äkt- 

 heten hos en skalle eller bild, så har den dock sin stora betydelse som kontroll, då 

 man har flere att välja på, och det porträtt måste alltid betraktas som det mest 

 naturtrogna, hos hvilket hud- och skelettprofilerna lättast och bäst sammanfalla inom 

 Welckers mått. Förekommer i mjukdelskonturen något, som ej äger sin motsvarig- 

 het i skelettet, så måste bilden vara falsk. Welcker hade tillfälle att undersöka 

 ytterhgare två Rafael sporträtt, hvilka han emellertid måste förklara misslyckade, 

 inkorrekta eller mindre tillfredsställande. I fråga om Rafaels skalle var Schaaff- 

 hausen, som redan förut (1883) undersökt densamma, fullt öfverens med Welcker. 



W. His bief år 1895 i tillfälle att vidare utveckla och utarbeta Welckers metod. 

 För det arbete, som bhfvit His förelagdt, måste han emellertid göra ytterligare 

 studier på mjukdelarnas lorhållande till skelettet och särskildt undersöka mjukdelarna 

 på sidopartierna af ansiktet och skallen. His hade fått i uppdrag att identifiera 

 kvarlefvorna af Johann Sebastian Bach, »den tyska tonkonstens fader». J. S. Bach 

 hade år 1750 blifvit begrafven på Johanniskyrkogården i Leipzig, men man hade 

 fullständigt försummat grafven och förlorat spåren af densamma. Ar 1894 före- 

 togos några utgräfningar af kyrkogården för ombyggandet af Johanniskyrkan, hvar- 

 vid man påträffade en kista å den plats af kyrkogården, där, enligt muntlig tradition, 

 Bach blifvit begrafd. His hade för jämförelser vid sina undersökningar af den nu 

 påträffade skallen ingen dödsmask att tillgå, endast några enfaceporträtt, och kunde 

 på grund häraf till en början endast uttala en sannolikhet för äktheten af den- 

 samma. Han gjorde därför först undersökningar af mjukdelsförhållandena på huf- 

 vudet af inalles 37 hk och sammanställde resultaten, ordnade efter kön, ålder och 

 näringstillstånd, hvarvid han kunde fastslå, att mjukdelarna hos kvinnor i det stora 

 hela äro tuimare än hos män, och hos äldre män tjockare än hos yngre. Med 

 stöd af resultaten från undersökningar på 8 friska äldre män, beslöt His att försöka 

 uppmodellera Bachs byst och anförtrodde åt en konstnär, bildhuggaren C. Seffner, 

 att utföra det tekniska arbetet. Försöket slog öfver förväntan väl ut och resulterade 

 i en porträttbyst, som »die wesentlichen Eigenschaften der als Vorlage brauchbaren 

 Bilder Bachs in sich vereinigt und die an Leben und charaktervollen Ausdruch 

 jedes einzelne der Bilder übertroffen hat». Vid närmare undersökning af bysten 



