studier ofver aiisiktspi-ofilens förhållande till kraiiiepronleii 



13 



en gipsafgjutning af ansiktet, och därefter aflägsnades mjukdelarna å hufvudet genom 

 maceration. H. v. Eggeling lät sedan tvänne konstnärer, oberoende af hvarandra, efter 

 His' och Kolhnann-ßüchlys mått och metod göra rekonstruktioner å afgjutuingar af 

 skallen och får konstatera, »dass die durch Rekonstruktion erzielte Ahnhchkeit keine 

 sehr grosse ist». Hau jämför de tre maskerna, afgjutningen å liket samt de båda 

 konstnärernas modelleringsarbeten, med hvarandra och skrifver därom följande: 

 »Eine Übereinstimmung zwischen den drei Gesichtern zeigt sich nur in den gröberen 

 Formverhältnissen, während in den feineren eigentlich charakteristischen Zügen recht 

 beträchtliche Unterschiede zutage treten». Liksom Froriep framhåller han de van- 

 ställande förändringar af ansiktet, särskildt beträffande näspartierna, som uppkomma 

 vid gjutningen af dödsmasken, och som ej kunna undvikas. Han understryker där- 

 jämte den redan af Merkel utalade meningen, att man vid detta rekonstruktions- 

 arbete har alltför stort spelrum för fantasi och godtycke, då det gäller utförandet 

 af särskildt näsan och läpparna. 



Ett rekonstruktionsarbete af I. V. Hultkrantz erbjuder ett stort historiskt in- 

 tresse särskildt för oss svenskar, därför att det gäller identifiering af skallen af en 

 af våra största tänkare och religionsfilosofer. Stoftet af Emanuel Svedenborg bi- 

 sattes år 1772 i svenska kyrkan i London, där denne märklige svensk tillbragt sina 

 sista lefnadsår. Vid ett senare tillfälle begagnade sig en pietetslös landsman af en 

 begrafningsceremoni för att därunder ur den illa tillslutna kistan bortsjäla skallen, 

 i afsikt att göra ett sensationellt geschäft bland Svedenborgs lärjungar och beundrare. 

 Han lyckades emellertid ej i sitt snikna uppsåt, utan skallen blef sedermera öfver- 

 lämuad till dåvarande svenska pastorn i London, när denne vid likplundrarens döds- 

 bädd mottog bekännelsen om illgärningen. Skallen skulle sedan år 1823 i vittnens 

 närvaro ha blifvit åter nedlagd i kistan. Huru det nu realiter förhållit sig vid detta 

 återställande af skallen till de öfriga kvarlefvorna och om den skalle, som återställ- 

 des, verkligen var densamma, som en gång bortstulits, därom hafva olika meningar 

 och förmodanden framkommit. Det torde ej heller kunna anses fullkomligt ute- 

 slutet, att en förväxling, uppsåtlig eller icke, ägt rum, hvarföre det, då vår store 

 landsmans jordiska kvarlefvor en gång (år 1908) skulle återbördas åt fosterjorden, 

 blef af rätt stor betydelse och stort intresse att, så långt möjhgt var, söka identi- 

 fiera skallen. Detta arbete uppdrogs åt professorn i anatomi vid Uppsala univer- 

 sitet, L V. Hultkrantz, som därvid begagnade sig af rekonstruktionsmetoden efter 

 His och Kollmann- Büchly, under jämförelser med ett flertal porträtt, och som tyc- 

 kes hafva lyckats framlägga åtskilliga bevis för skallens äkthet. Hultkrantz hade 

 först gjort en del kontrollundersökningar å mjukdelsmåtten och utförde själf det 

 konstnärliga modelleringsarbetet. Analoga arbeten öfver tvänne inom musiken be- 

 römda märkesmän hafva ungefär samtidigt blifvit utförda af Julius Tandler, näm- 

 ligen öfver Haydn och Beethoven, år 1909. 



På de allra sista åren har A. von Froriep åter upptagit undersökningarna om 

 den mycket omstridda »Schillerskallen» och framlägger resultatet af sina ingående 

 energiska forskningar i ett ståtligt, gediget arbete. Han vill nu med bestämdhet 



