Studier öfver ansiktsprofilens lorhållande till kranieprotilen 



21 



tillmätas verkligt vetenskapligt värde. Det ligger i sakens natur, att rekonstruktion 

 efter mått på afdöda personer ovillkorligen blir falsk, ty dylika mått måste i ej 

 ringa grad afvika från dem hos den lefvande individen. Redan någon timme efter 

 döden inträder ju i den dödes ansiktsuttryck, äfven för den ytlige betraktaren lätt 

 märkbara förändringar, hvilka ständigt ökas till det typiska likansiktet med half- 

 slutna insjunkna ögon, tillspetsad näsa, aftunnade läppar, nedsänkt haka och in- 

 fallna kindpartier. Ännu mera afvikande från den normala lifsbilden finner man 

 ansiktet, om döden framkallats genom exempelvis vissa former af kväfning eller 

 förgiftning, och det förändras till mången gång oigenkännelighet, så snart förrutt- 

 nelsen sätter in. Hafva de döda på ett eller annat sätt preparerats för att för- 

 hindra förruttnelse, inträder äfven lätt förändringar, som vanställa dragen, genom 

 skrumpniüg på vissa ställen och ansvällning på andra. Mätningar af ansiktsmjuk- 

 delarne måste därför under dylika omständigheter ofta redan a priori gifva falska 

 eller vilseledande resultat. Naturligtvis kunna dessa mått så tillvida variera, att 

 man på samma hufvud finner ganska normala sådana, under det andra högst be- 

 tydligt afvika från normen, beroende på väfnadernas olika kvalitet och däraf be- 

 tingad olika skrumpning respekt, ansvällning under inverkan af yttre inflytelser. 



A. v. Eggeling fullföljde Merkels idé att kontrollundersöka rekonstruktions- 

 metodens tillförlithghet på redan omtaladt sätt. Resultatet gaf tydligt vid handen, 

 att man har föga att vänta i fråga om det individuella. Typen framkom nog så 

 tydligt, men af det för personen karaktäristiska intet eller ringa. Beträffande det 

 för ansiktets hela karaktär så utmärkande som näsans storlek och form gifves inga 

 säkra hållpunkter ännu, ej heller för läpparne. 



Egna undersökningar. 



Professor C. M. Fürsts rekonstruktionsarbete, hvilket jag under min assistent- 

 tid vid Anatomiska institutionen i Lund hade den stora förmånen att mera i detalj 

 få följa, uppkallade mitt intresse för hithörande ting, ett intresse som med åren 

 alltmera tilltagit och särskildt fått näiing, sedan jag börjat arbeta med Röntgen- 

 fotografien. Vid undersökningar för diverse åkommor å hufvudet fann jag stundom 

 på fotografiplåtarne en synnerligen vacker kontrastbild mellan kranieprofileu och 

 mjukdelsprofilen, hvilket föranledde mig att göra några jämförande mätningar å 

 en del olika fotografier, hvarvid jag konstaterade en tydhg öfverensstämmelse mellan 

 mjukdelsraåtten på de mest markanta ansiktspartierna. Detta sakförhållande eggade 

 mig att ytterligare fortsätta mina undersökningar samt att jämföra de mått jag 

 sålunda vunnit med dem som legat till grund för föregående rekonstruktionsarbeten. 

 Redau a priori väntade jag mig en del afvikelser, hvilka mycket riktigt bekräf- 

 tades. Det är ju tydligt att kroppen (och särskildt ansiktspartierna), efter döden, 

 sedan tonus i väfnaderna försvunnit, måste till sin form förändras, och att denna 

 förändring särskildt måste göra sig gällande och blifva i ögonfallande i ansikts- 



