studier öfver ansiktsprotilens förhållande till kranieprofilen 



69 



I profilbilden gör sig redan den relativt breda springan mellan de främre tän- 

 derna i öfver- och underkäken märkbar på ett i ögonfallande sätt. Det är endast 

 molarerna som komma i beröring med hvarandra. 



Anomalien blir ännu mera tydlig på enfacebilden fig. 35. »Der Schädel Friedrich 

 von Schillers» etc., fig. 3, tafl. XV. Det ena ledhufvudet skjuter här ett godt stycke 

 utanför ledhålan (se vidstående bild under det att motsatta sidans molarer hvila 

 mot hvarandra i naturlig ställning. Underkäken i sin helhet gör intryck att hafva 

 tillhört ett bredt ansikte. Den senaste anatomkongresseu i München (april 1912) 

 uttalade sig efter att förut hafva ställt sig tveksam dock för Frorieps antagande, 

 att underkäkens inkongruens skulle vara betingad 

 af postmortala förändringar, men att den dock skulle 

 hafva tillhört skallen. Förklaringen förefaller emel- 

 lertid ganska långsökt, då inkongruensen äfven i 

 profil är så tydligt markerad. 



Granska vi H. v. Eggelings rekonstruktions- 

 arbete med hänsyn till de nu vunna resultaten 

 af undersökningar på lefvande så finna vi, hvilket 

 bäst framgår af bild 36, som väntat var en ge- 

 nomgående differens, då ju Kollmann — Büchlys 

 mått här legat till grund för de båda rekonstruk- 

 tionerna. A figuren se vi emellertid en ganska 

 god kongruens mellan de båda konstnärernas pro- 

 filer och dödsmaskprofilen. A dödsmasken fram- 

 träder slappheten i ansiktsdragen tydligt särskildt 

 genom den tillbakaskjutna och nedsänkta hakan. 

 Kongruensen blir därför å nedre ansiktspartiet mindre. 

 Dödsmasken är här tagen tämligen omedelbart efter 



döden, men trots detta har en insänkning af mjukdelarne redan ägt rum, hvilket 

 tydhgt framgår af den stora skillnaden mellan dödsmaskprofilen och den profil 

 som vunnits genom rekonstruktion efter våra mått på lefvande. Starkast framträder 

 skillnaden å öfverläppen. Vi se emellertid ändå en ganska påfallande likhet, mel- 

 lan samtliga fyra profiler, hvilket otvetydigt bevisar att rekonstruktionsmetoden 

 äger sitt värde. Äfven om den individuella likheten i detalj ej kan framskapas så 

 framkommer dock typen till god identifieringsmöjlighet, och tvifvelsutan böra ytter- 

 ligare undersökningar på ännu större material bidraga till ytterhgare förfining i 

 detaljtillförlitlighet. 



En utomordentligt vacker kongruens i mjukdelsförhållandena mellan Welckers 

 och våra mått finna vi i den profilbild, som Welcker konstruerade för att bevisa 

 äktheten af »Rafaelskallen». Welckers? profillinje sammanfaller, se bild. 37, så godt 

 som fullständigt med den som man efter våra mått kan uppdraga på den förmenta 

 »Rafaelskallen». Endast en obetydlig afvikelse ger sig till känna öfver näsroten och 

 på öfverläppen. Näskonturen passar däremot fullständigt, likaså konturen å hakan. 



Fig. 35. 

 »Schillerskallen» 

 efter Froriep. 



