4 



A. Westeilnnd 



tiousfelen de största av de fel, som beliärskas av slumpen. I ett överlevande organ 

 inträffa, föreställer jag mig, ständigt inre förändringar, som kunna göra avvikelser 

 från beräknade värden avsevärda. En sådan inre förändring hos ett överlevande 

 organ är dess avdöende, m. a. o. den successivt skeende försämringen av dess status. 

 Denna försämring torde kunna försiggå i oregelbundna faser med plötsligt upp- 

 flammande eller slockanade livskraft; orsaken till oregelbundenheten är obekant och 

 bör därför tolkas såsom beroende på slumpen i här använd bemärkelse. 



Andamålet med våra granskningar har varit att undersöka storleken av de 

 avvikelser, som finnas mellan de ur formlerna beräknade och de observerade vär- 

 dena, samt att angiva dessa avvikelsers gruppering. Bliva dessa avvikelser myc- 

 ket stora, eller, vilket är viktigare, om de äro grupperade på något lagbundet sätt, 

 utvisa de alltså, som man säger, en »systematisk gång», då följer härav, att de icke 

 äro korrigibla enligt minsta kvadratmetoden och att således de ur formeln beräknade 

 värdena icke äro de sannolikaste, varav i sin ordning framgår, att den presumerade 

 formeln för sambandet mellan reining och svar icke äger giltighet. Härav följer, 

 att värdesältondet av den ena eller andra formelns lämplighet är baserat på huru 

 små avvikelserna äro ocb vilken grad av oregelbundenhet i sin gruppering de äga. 

 Den foriuel har ansetts bäst, som givit de minsta och mest oregelbundet grupperade 

 avvikelser. 



De använda observationerna äro hämtade ur följande avhandlingar: 



1) A. D. Waller: On the excitability of nervous matter etc. Tal i brittiska 

 nevrologsällskapet; Bkain 1900. 



2) H. K. DE Haas: Liehtprikkels en retinastroomen in hun quantitatief ver- 

 band; gradualavbandling. Leiden 1903. 



3) W. Einthoven och W. A. Jolly: The form and magnitude of the elec- 

 trical response of the eye to stimulation by light at various intensities; Quarterly 

 Journal of experimental Physiology. Vol. I. 



4) W. A. Jolly: On the electrical response of the frog's eyeball to light; 

 Ibidem. Vol. H. 



En kritisk granskning av de använda försöksanordningarne har redan läm- 

 nats '. Här tillfogas följande kompletterande upplysningar. Hos Waller, som an- 

 vänt sig av vitt ljus, ha olikheterna i det retande ljusets intensitet åstadkommits 

 genom ljuskällans större eller mindre avstånd från ögat. Retningsenheterna äro 

 fördenskull godtyckliga och det använda retningsområdet litet: den svagaste och 

 starkaste retningen förhålla sig som 1 till 9. Mätinstrumentet har varit en Thom- 

 soN-galvanometer och det fotelektriska svaret har mätts i skaldelar, som varit täm- 

 ligen proportionella mot potentialdifferensen mellan två punkter på ögonbulben. 

 Minutlånga exponeringar hava använts. 



Hos DE Haas, som också använt vitt ljus, ha variationerna i retningen fram- 

 kallats genom en irisbländare, vilkens centralöppning vid olika lägen av inställnings- 



' A. Westerlund: Die Potentialverteilung an der Oljerfläche eines Augenmodells ; Skan- 

 dinavisches Archiv für Physiologie; Bd 26; Leipzig 1912. 



