KAPITEL 1. 



Den första av de formler, som blivit prövad för sambandet mellan ljusretning 

 och fotelektriskt svar, är den s. k. WEBER-FECHNER'ska formeln. Den hänför sig 

 ursprungligen till sambandet mellan retning och förnimmelse i allmänhet. På en 

 serie retningar, vilkas intensitet stiger från noll till oändligheten, särskiljas trenne 

 områden: ett första område, som ligger nedanför retningströskeln, där ingen för- 

 nimmelse utlöses, vidare ett andra område, där förnimmelsernas intensitet tilltager 

 med retningarnas, och slutligen ett tredje område, där förnimmelsen stannar på ett 

 intensitetsmaximum {retningshöjdcti), trots ytterligare stegring av retningen. Endast 

 för det mellersta av dessa områden är formeln avsedd. 



Enhgt Weber's ^ undersökningar råder ett konstant förhållande mellan den 

 minsta iakttagbara retningssänduingen {»minimum distinguihile^) och retningen. Om 

 minimum distinguibile betecknas med och retningen med S (= stimulus), 



så blir 



^= konst, 

 o 



Fechner - antog, att den genom àS åstadkomna förändringen i förnimmelsens styrka 

 är konstant. Om denna förnimmelseändring betecknas med Ai? (7Î — responsum), 

 så blir 



Ai? = konst., och fördenskull 

 o 



Om denna formel integreras fås 



R = k. In S + C, 



där In S betyder den naturliga logaritmen för S. 

 Om St betyder tröskelvärdet, så blir 



O = k. In St + C, 



' E. H. Weber: »De pulsu, resorptione, audita et tactu»; Lipsise 1834. 

 ^ G. Th. Fechner: Elemente der Psj'chophysik; Leipzig 1860. 



