Ljusietning och fotelektriskt svar i deras kvantitativa samband 



19 



serna äro små och utvisa åtminstone för spetsen B en god gruppering (ßg. 16). 

 Retningströskeln beräknas till 



för spets B : 1,136 [j.\),GK och 



för spets C : 0,603 [j.ixGK. 



Beräkningarne giva således vid handen, att tröskehi för C ligger lägre än för B. 

 Detta strider mot vad Einthoven och Jolly anse sig hava funnit, nämligen att för 

 svaga retningar spetsen C försvinner ur oftalmograinmet fortare än B. Undersöker 

 man emellertid, för vilket retningsvärde de båda spetsarne giva mätbara svar, här 

 förutsatta lika med en mikrovolt, skall man finna, att formeln för detta retnings- 

 värde ger 



■ för B : 39 ix[xGK och 

 för C:31 [LuGK. 



vilket sålunda betyder, att för mätbara svai- tröskeln är ungefär densamma för så- 

 väl B som C. EiNTitovKN-JoLLv's resultat kunna förklaras av antagandet, alt på 

 oftalmogram, som utgöra svar på de svagast realiserbara retningarne, spetsen C är 

 dold av spetsen B's mer dominerande EMK utan att dock vara helt försvunnen. 

 Ar denna tolkning riktig, så är ett svar på en mvcket svag retning icke en ren 

 i^-spets utan summan av de båda spetsarne B och C. 



Till grund för de följande tvenne tabellerna (tab. 10 och 11) ligga observationer 

 från ögon, som likaledes retats njed grönt ljus. De tre sista av Jolly's observationer 

 hava av samma anledning som förut försummats, varför retningarne komma att 

 ligga mellan gränserna 152,5 och 152,5 millioner (»Snnn. 'S'max. — 1 : 10^). Be- 



lysningstiden har här varit 10 gånger längre än uti det föregående fallet, nämligen 

 50 sekunder, medan viloperioden varit densamma. Förhållandet mellan expone- 

 ringstid och vilotid hai' här varit ungefärligen 1 : 5 mot 1 : 50 i förra fallet. Re- 

 staureringsperioden har således varit proportionsvis kortare och fördenskull kan man 

 a priori vänta sig en låg stigning på kurvan. Så är också förhållandet. Värdet 

 på a är nämligen för spets B ungefär dubbelt och för C nära tre gånger så stort 

 som i föregående fall, då en i förhållande till retningstiden längre vilopaus använts. 

 Att denna ökning av a's värde är större för C's vidkommande än för i^'s stämmer 

 med Einthoven's och Jolly's iakttagelser, att C är känsligare för ändring i adapta- 

 tionen än B. — Avvikelsernas gruppering är tillfredsställande. 



Sluthgen meddelas i de två sista tabellerna (tab. 12 och 13) beräkningar, ut- 

 förda med observationer från ett öga, som retats med blått ljus. Observations- 

 serien är densan)ma, som förut pröfvats med såväl den WEBEE-FECHNER'ska som 

 den förändrade WERTUEiM-SALOMONSON'ska formeln. Den sista av observationerna 

 har försutnmats och den näst sista tilldelats hälvten så stor vikt som de övriga. 

 Avvikelsernas storlek eller grupperingspolygonernas utseende utvisa knappast något 

 anmärkningsvärt. Blott i fig. 26 kan man på området för de svaga retningarna 



