20 



A. Westerlnnd 



spåra tendens till systematisk gäng hos avvikelserna. Eliuru icke alltför stort av- 

 seende får fästas vid denna uti blott en enda observationsserie förekommande företeelse, 

 har den likväl föranlett oss att söka anledningen till densamma. Denna torde vara 

 att finna uti den inkongruens, som är rådande, mellan de båda omkring infiexions- 

 punkteu liggande delarna av denna vår formel representerande kurvan. Deima 



egenskap betyder, att den kurva, som representerar sambandet mellan x och ^ 



i vår formel icke är symmetrisk kring sitt maximum, utan sned. På den sista av 

 våra observationsserier ävensom troligen uti figur 21 är det möjligt, att sambandet 

 mellan Ijusretning och fotelektriskt svar bättre representerades av en kurva, vilkens 

 första derivata vore symmetrisk kring sitt maximum än av vår, som eger en tydlig 

 snedhet. En sådan symmetrisk kurva representerar sannolikhetsekvationen, vilkens 

 integral jag på förslag av Professor C. V. L. Charlier är sysselsatt med att pröva 

 för ifrågavarande samband. Användande av den integrerade sannolikhetsekvationen 

 har också den fördelen, att man i densamma slipper införande av något tröskel- 

 värde som enhet för de fysiologiska svaren, vilkets egenskap av realitet torde kunna 

 diskuteras. 



TABELL n. 





Spets 



Ljus 



k 







Einthoven- Jolly 



B 



Grönt 



0,415 



9,932 



0,302 



Jolly 



B 





0,698 



15,441 



0,05 





G 





1,196 



22,758 



— 0,22 



» 



B 



> 



0,416 



30,810 





» 



C 





1 ,91)9 



61,739 





» 



B 



Blått 



1,203 



66,967 







C 





1,710 



28,879 





En översiktstabell över de ur observationsserierna beräknade konstanterna bi- 

 fogas här ovan (Tab. II). Av densamma framgår, att samma konstanter utvisa 

 för olika ögon stora olikheter. Ett försök till tolkning härav synes fruktlöst och 

 frågan kan hänskjutas till individuella olikheter mellan olika ögon. Det har emel- 

 lertid redan antytts, att för konstanten a en viss regelbundenhet i dess variationer 

 förekommer, och vi hava försökt se den konstantens ökning i sammanhang med 

 för korta vilopauser mellan exponeringarna. Konstanten är beroende av a på 

 sådant sätt, att om a ökas, minskas jCq, vilket betyder, att för ett stort a flyttas 

 origo längre åt vänster i koordinatsystemet. Av större intresse är variationerna i 

 konstanten ä;'s storlek, emedan för dem en fysikalisk tolkning försökts. Vi ^ tro, 

 att densammas variation till stor del har sin grund i svårigheten att avleda den 

 fotelektriska strömmen från samma punkter på olika ögon. Vi hava funnit att 

 olika ögon utvisa en god överensstämmelse i det fotelektriska svarets EMK för 

 samma starka retningsenergi och att anledningen till de uppkommande variatio- 



1 Westerlund: Skand. Archiv f. Physiologie, Bd 27; Leipzig 1912. 



