I. Undersökningar över s. k. ki'noplasmatiska förbindelsetrådar mellan 

 cellkärna, hyaloplasma och kromatoforer. 



Inledning. 



I åtskilliga under de sista årtiondena offentliggjorda botaniska arbeten före- 

 komma uppgifter om att cellkärnan i växtcellerna genom ett specifikt slag av tråd- 

 lika bildningar skulle stå i direkt förbindelse med cytoplasmats hudskikt och med 

 kromatoforer, stärkelsekorn och elaioplaster. 



Redan år 1893 hade Strasburger (s. 98 ff.) uttalat den förmodan, att cellkärnan 

 genom från det övriga cytoplasmat avgränsade trådar (kinoplasmatrådar) skulle vara 

 förbunden med protoplasmans hudskikt utan att dock kunna lämna några på cyto- 

 logiska iakttagelser grundade bevis härför. 



Gent emot detta antagande framhöll emellertid Harper några år senare (1897, 

 s. 281) »dass eine solche Verbindung durch Kinoplasmafäden zwischen Kernen und 

 Hautschichten in ruhenden Zellen nicht nachweisbar sei, und dass sie auch kaum 

 möglich erscheine dort, wo das Körnerpiasraa samt Kernen in Bewegung begriffen 

 ist, die Hautschicht aber ruhe» (cit. efter Strassburger 1897, s. 384). 



Strasburger medgav snart det berättigade i denna Harpers kritik (1897, 

 s. 384), men menade dock, att i embryonala och merestematiska vävnader dylika kino- 

 plasmatrådar voro förhanden. 



En reell basis vann denna Strasburgers förmodan om förekomsten av direkta för- 

 biudelsetrådar mellan cellkärna och hyaloplasma emellertid först genom Miehes år 1899 

 offentliggjorda undersökningar över cellkärnan i bladepidermiscellerna hos Hyacinthns 

 orientaUs. På material, som fixerats med Flemmings lösning och färgats med saffra- 

 nin-gentianaviolett-orange, hade Miehe kunnat fastställa, att de här förekommande 

 starkt spolformade cellkärnorna voro utdragna i 3 — 4 utskott (»Zipfel«), vilka kon- 

 tinuerligt övergingo i på sina ställen förgrenade fibriller av violett färg, som slutade 

 i protoplasmans hudskikt (s. 387 — 388). Dessa »upphängningstrådar» visade sig vara 

 tydligt avgränsade från det övriga cytoplasmat, och då de dessutom vid användande 

 av den förut nämnda färglösningen färgades violetta, ansåg Miehe, att de voro bild- 

 ningar av kinoplasmatisk natur. Miehe påpekar också, att han var övertygad om, 



