40 



Åke Äkerman 



en plötslig temperatursänkning från 20" till — 2" har ett sönderfallande av plasma- 

 strängarna i runda kroppar på det sätt Kühne (1864, s. 100) och Hofmeister (1867, 

 s. Ö4) beskrivit, blott i sällsynta fall iakttagits. Den vanligaste vid låg temperatur 

 inträdande förändringen i protoplasmats konfiguration är således utan tvivel, att 

 strängarna indragas i väggplasmat. 



I vissa fall har jag kunnat konstatera, att plasmasträngarna icke försvunnit 

 trots en längre tids uppehåll vid låg temperatur, oberoende av om temperatursänk- 

 ningen gått hastigt eller långsamt. Detta har t. ex. visat sig vara förhållandet med 

 plasmasträngarna hos ett par av mig undersökta Oedogonium-Sirter, samt i vissa fall 

 med de av Lidfobss beskrivna »kino»-plasmasträngarna i lökfjällen av Tulipa 

 Gesneriana och Hyacinthus orientalis, nämligen då dessa innehålla stora mängder 

 reservnäring. Troligen får detta sättas i samband därmed, att plasmat i dessa celler 

 är relativt trögflytande, så att konfigurationsförändringarna icke hinna att utföras 

 innan köldstelhet inträder. 



Följande iakttagelser utgöra ett stöd härför. 



I potatisknölar, som några dagar legat vid rumstemperatur under en glasklocka 

 i laboratoriefönstret, hade i de yttre, närmast korkvävnaden belägna cellagren, där 

 leucoplasterna höllo på att grönska, en betydande nybildning av strängar ägt rum, och 

 plasmat befann sig där även i jämförelsevis livlig rörelse. Dessa strängar försvunno 

 åtminstone till en mycket stor del, om potatisen utsattes för — 2** temperatur. 

 Däremot försvunno icke de ofta ganska grova plasmasträngar i de stärkelserika cel- 

 lerna hos en annan potatis, som icke varit utsatta för ljus eller relativt hög tempe- 

 ratur. Detta står sannolikt även här i samband därmed att i det förra fallet plasma- 

 rörelsen var relativt livlig, under det att i det senare plasmat var mycket trögflytaude. 



Plasmasträngarnas försvinnande står nämligen i intimaste samband med plas- 

 maströmningen och sker, som jag genom undersökning av levande celler kunnat 

 övertyga mig om, antingen på det sätt, att strängarna brista sönder och de i Va- 

 kuolen inskjutande resterna indragas i väggplasmat eller också så att de under 

 ständiga lägesförändringar allt mer och mer närma sig intill en annan _sträng eller 

 till väggplasmat för att till sist sammansmälta därmed. 



Då plasmasträngarna vid stigande temperatur åter utbildas, sker detta på det 

 sätt, som i föregående kapitel redan åtskilliga gånger beskrivits. Ett synnerligen 

 lämpligt objekt för studiet härav utgöra håren hos en del Cucurhitaceer, t. ex. Mo- 

 mordica elaterium. 



I dessa hår försvinna plasmasträngarna lätt, om de utsättas för låg temperatur 

 (O" till — 2" C). Om håret därpå, placerat på ett objektglas i vatten å ± O*', så småningom 

 utsättes för rumstemperatur (omkr. 15" C), finner man snart, att de i plasmat före- 

 kommande små kornen (mikrosomer) börja att utföra oscillerande rörelser. Denna 

 rörelse blir allt livligare och livligare och övergår från en oscillerande sådan till en 

 verkhg strömning längs bestämda banor. Samtidigt ser man också, hur det i det ur- 

 sprungligen likformigt fördelade väggplasmat här och där uppstår plasmaanhopningar 

 (se även sid. 14 och fig. 4). En del av dessa försvinna snart igen under det att andra bliva 



