Några enkla, alifatiska ß-laktoner 



43 



intresse att anställa en jämförelse jämväl ur denna synpunkt. Det befinnes då, att 

 en ß-lakton sönderdelas med ungefär dubbelt sä stor hastigbet som motsvarande 

 Y-lakton. Man kan väl dock knappast vänta, alt detta förbållande skall vara uttryck 

 för en lagbundenbet med albnän giltigbet. 



De nyss anförda undersökningarna öfvev y laktonerna äro utförda med flera 

 olika baser, som alla gifvit samma förtvålningsbastigbet. Pä grund af material- 

 brist bar jag blott i fråga om ,j-butyro]akton varit i tillfälle att anställa försök i 

 detta bäiiseende, men då denna icke företer någon afvikelse från öfriga neutrala 

 substanser — utom Y-laktoner äfven estrar ^ ocb klorbydriner ^ undersökta — , före- 

 ligger intet skäl att antaga, alt de båda öfriga ß-laktonerna bilda undantag från regeln. 



Mot förmodan visar icke propiolakton utan isobutyrolakton den största sönder- 

 delningsbastigbeten såväl i alkalisk som i ren — och sur — lösning. Skillnaden 

 är dock obetydlig för dessa båda, men för ß-butyrolakton är hydrolysbastigbeten be- 

 tydligt mindre. Det inflytande, som alkylgrupper anses utöfva på benägenbeteu 

 för ringbildning och på dylika systems stabilitet, framträder alltså icke här med en- 

 tydighet, då i så fali bydrolyshastigheten för isobutyrolakton borde varit mimhe än 

 för propiolakton. 



Såväl esterbildning som esterhydrolys katalyseras ju i allmänhet af vätejoner. 

 Då laktonerna äro att anse som estrar, har man anledning att vänta samma feno- 

 men vid dem. Det var därför ganska öfverraskande att finna, att salpetersyra åt- 

 minstone i utspädd lösning för alla tre bär undersökta ß-laktoner icke medförde 

 någon ökning af hydrolysbastigbeten. Som synes i öfversiktstabellerna, äro Al-vär- 

 dena för de salpetersura lösningarna identiska med samma värden för mätningarna 

 i ren valtenlösning. Endast vid den högsta använda koncentrationen (0,6 w) kan för 

 ß-butyrolaktou iakttagas en bestämd ökning, som dock icke med absolut visshet 

 ligger utanför gränserna för försöksfelen. För Y-butyro- och Y-valerolaktonernas 

 vidkommande har Henry (a. st.) konstaterat, att deras bildning ur motsvarande oxi- 

 syror beträffande vätejonkatalys är underkastad samma lagar som annan esteritiering. 

 Som ifrågavarande reaktioner leda till jämviktstillstånd, måste också antingen den 

 motsatta reaktionen, hydrolysen, påskyndas i samma grad, eller jämvikten förskjutas 

 genom vätejonernas närvaro. Henry bar antagit det förra alternativet, sannolikt 

 därför att lian på grund af analogien med estrarna icke tänkte sig något annat, 

 och emedan bans resultat icke motsäga hans förmodan, men ett säkert svar på 

 frågan, om ß- och y l^ktoner i ifrågavarande hänseende skulle visa en så märklig 

 olikhet, kan endast vinnas genom en förnyad speciellt för delta ändamål företagen 

 undersökning. 



' Beträffande litteratur se Hj. Johansson, Zeitschr. f. pliysik. Chemie 79, 621 (1912). 

 2 L. Smmh, Lunds Universitets Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 11. Nr 2. (1914). 



