24 



Victor Berglund 



Röntgen rörens beskaffenhet, hârdhetsgrad och belastning, individens kroppsbyggnad 

 och respirationsinöjhgheter m. ni. De öfre langpartierna äga mindre volym och på 

 grand däraf mindre lut'thalt och förefalla i allmänhet mörkare än de nedre. — 

 De båda nyckelbensskuggorna afskilja, som ofvan nämndt, frän de öfre lungfälten 

 ett triangulärt parti, det s. k. spetsfältet. Detta begränsas således utåt och uppåt 

 af första och andra ref benet, inåt af kotpelaren samt nedåt af kla vikulan. Utom 

 spetsfälten har man vid undersökningen af lungorna kommit att egna sin upp- 

 märksamhet åt ett par andra anatomiskt viktiga ställen, nämligen lungportarua, 

 (de båda hili) samt sinus phrenico-costalis och diaphragma. Gifvetvis anmärkes 

 midtelskuggans utseende och storlek. 



Vid granskning af en Röntgenplåt från en i respirationspaus i sagittalprojek- 

 tion fotograferad thorax eller vid genomlysning af thorax under enahanda förhål- 

 lande finner man att de s. k. lungfälten ej förete en homogen, ren yta, utan i stäl- 

 let ett nätverk af fina, greuformigt uppdelade gröfre och tunnare skuggstråk, hvilka 

 tyckas utbreda sig jämt divergerande från lungfältens mediala mellersta parti. 

 Lungfälten förete således en viss spräcklig, fin, marmorerad struktur, som man be- 

 nämner hingt echning en eller lungstrulduren. Närmast invid lungportarna är denna 

 struktur tydligast och framträder här med tämligen tjocka, gTenformigt uppdelade 

 stråk eller skuggor, hvilka man kallar hilus-shu/gorna. På tekniskt vällyckade plåtar 

 kan man igenkänna dessa stråk t. o. m. igenom ref bens- och bjärt skuggorna. Un- 

 der tider, då ännu Röntgentekniken ej hade nått någon större utveckling och 

 endast de gröfre, närmast intill hjärtskuggan belägna förgreningarna blefvo synliga 

 på fotografiplåten, kallades dessa skuggor (af v. Criegern) »Begleit schatten des Her- 

 zens». Schellenberg har trott sig kunna framhålla ett särrfkildt samband mellan 

 dessa tjocka, grenformiga med hjärtskuggan ofta parallella stråk och den ofvan om- 

 talade vågformiga diaphragmakon turen på högra sidan. Nyare forskare (Groedel 

 och Rieder) hafva lämnat benänmingen i fråga och inrymma dessa stråk under det 

 gemensamma begreppet hilus-skuggor. Man särskiljer numera i fråga om lung- 

 fälten endast hilusskuggorna eller hilusteckningen och den egentliga lungteckningen. 



Hilusteckningen är mestadels på högra sidan genom en ljusare zon skild från 

 midtelskuggan och tydligare framträdande än på den vänstra. Den senare döljes 

 delvis af hjärtskuggan. Få goda plåtar bör hilusteckningen förete grenskuggor af 

 varierande intensitet. Lungteckningen, som ju endast kan betraktas såsom fort- 

 sättning af hilusskuggan, tilltager i finhet mot periferien. — Det torde utan vidare 

 vara klart, att hvarje väfnad eller ämne, som är tyngre än luften, måste afteckna 

 sig genom en skugga på genomlysningsskärmen eller fotografiplåten. Det anato- 

 miska substratet för lung- resp. hilus-teckningen hafva vi således att söka i de väf- 

 nader, som äro mera kompakta än själfva lungväfven, d. v. s. broncherna eller 

 blodkärlen. Ehuru det skulle kunna synas som en relativt enkel sak att afgöra, 

 hvilkeudera af nu nämnda väfnader, som ger upphof till ifrågavarande teckning, 

 så har väl knappast någon fråga inom Röntgenologien åstadkommit större menings- 

 skiljaktigheter och strider. Somliga forskare hafva uppträdt för teorien, att det är 



