De postoperativa cholämiska blödningarna 29 



2. Den opererade ligger dålig efter operationen, tager ej upp sig, trots Sti- 

 mulantia, utan försämras och dör redan operationsdagen eller inom ett par dygn 

 af inre blödning under ibland osäkra ibland mera tydliga symtom af akut anämi 

 [som i fallen 3, 16, 18, 21, 22, 37, 38, 41, 49, 50, 51, 55.] 



3. Patienten mår rätt bra och det hela ser hoppfullt ut under ett till flera 

 dygn, event, hela första veckan, men så inträder plötslig eller rask försämring med 

 blödning utåt eller med mer eller mindre tydliga anämisymtom och mors [som i 

 fallen 1, 4, 10, 25, 34, 39, 52, 53, 57 m. fl.] 



4. Efter ett eller flera dygn försämras den opererades allmäntillstånd och 

 uppträda blodkräkningar eller blodiga afföringar, som sedan fortsätta eller upp- 

 repas till exitus [som i fallen 6, 7, 9, 11, 30, 45, 58]. 



Till frågan om de postoperativa cholämiska blödningarnas 



profylax och terapi. 



På frågan om den postoperativa cholämiska blödningens profylax och terapi 

 skall jag ej närmare ingå utan endast afhandla den helt kort och öfversigtligt och 

 detta dels därför att spörsmålet redan förut är rätt omskrifvet och debatteradt, 

 dels därför att alla de olika föreslagna och försökta profylax- och terapiåtgärderna, 

 så vidt jag kunnat flnna, äro opålitliga, event, rent maktlösa. Det gäller här soro. på 

 så många andra terapiområden: så länge vår förmåga att terapeutiskt ingripa verkligt 

 effektivt är ingen eller obetydlig, så länge äro i regel också många olika behand- 

 lingsmetoder i bruk och pröfvas många mer eller mindre vederhäftiga terapeutiska 

 förslag; när det däremot lyckats på den ena eller andra vägen, tack vare teoretisk 

 forskning eller rent empiriskt, att nå fram till en verkligt effektiv terapi, så försvhana 

 af sig själf snart nog de många olikartade behandlingsmetoderna och en enda, den 

 verksamma, blir allenarädande och af alla använd. Behandlingen af den cholä- 

 miska blödningen har tillsvidare ej kommit öfver de mångahanda metodernas 

 ståndpunkt. 



Af de icke-lokala medel, som man användt för att söka förekomma eller hejda 

 cliolämisk blödning efter operation, må i första hand nämnas calcium. Allt sen 

 Wrights kända undersökningar på midten af 90-talet öfver blodkoagulationen och 

 dennas påverkan af calciumklorid och mjölkdiet och öfver calciumsalternas inverkan 

 på transudationen har man pä många håll och af litteraturuppgifter att döma, 

 särskildt i England och Amerika, haft förtroende för calciumsalternas telestyptiska 

 verkan vid im-e blödningar öfverhufvud och äfven vid cholämiska blödningar. 

 Calcium har då brukat gifvas per os eller i lavemang som klorid eller laktat i 

 dos växlande mellan 2 och 15 gr. dagligen under ett eller flera dygn. 



Beträffande calciumterapin vid cholämi må då först och främst sägas, att det 

 är tvifvelsamt, om vi på dylikt sätt verkligen kunna öka blodplasmans calciumhalt 

 mer än helt öfvergående, och vidare, att det aldrig är visadt och väl icke heller ens 



