32 



Gustaf Petrén 



Watt år 1907, af Tuffier och Careel 1912), visade sig metoden ej verksam: 

 den ena patienten dog 5 tim. efter och den andra under transfusionen. 



Beträffande de lokala blodstillningsåtgärderiia vid ojieration å cholämiska pa- 

 tienter är tvifvelsutan det viktigaste så noggrann och exakt mekanisk hämostas i 

 såret som möjligt: sålmida underbindning af alla synbart blödande kärl äfven de 

 minsta, noggrann suturering af de olika väfuadslagren i buksåret, då postoperativ 

 cholämisk blödning kan uppträda i bukväggen lika väl subseröst som i muskula- 

 turen eller subkutant samt stadig tamponad, när buksåret ej slutes. Om det vid 

 en dyhk laparotomi gäller att göra en cholecystenterostomi, är det dessutom af vikt 

 att äfven anastomossuturerna anläggas med alldeles särskild omsorg från hämostas- 

 synpunkt, då lifsriskal)el blödning åt tarmen i dessa fall ej sällan utgår från själfva 

 anastomossårranden (se sid. 23). Af de lokala hämostatika, som under senare tid 

 användts vid operationer å cholämiska patienter, torde koagulen och sterilt prepa- 

 rerad väfnadssaft ' (aC t ex. strumaväfnad ; väfnadssaften är hållbar under lång tid 

 efter någon karbolsyretillsats) vara de, som företrädesvis förtjäna att försökas. Vis 

 à vis den mera omedelbara blödningsrisken kunna dessa preparat möjligen ibland 

 vara af nytta; för cholämiska efterblödningar skydda de säkerligen icke. 



Af denna korta exposé öfver våra terapeutiska ressurser vis à vis den post- 

 operativa cholämiska blödningen framgår, hur bristfällig och opålitlig denna terapi 

 är, och en bister erfarenhet har också lärt oss att, om den ikteriske patienten vid 

 laparotomin redan kommit öfver uti cholämiskt tillstånd med utpräglad eller hög- 

 gradig hämorrhagisk diates, så svika alla våra terapeutiska hjälpmedel, vi stå makt- 

 lösa och den opererade är förlorad. 



Under dessa föga tillfredsställande förhållanden framställer sig själfmant den 

 frågan: gifves det då iuga möjligheter att nå fram till bättre förhållanden? Denna 

 fråga kan man dessbättre besvara obetingadt jakande. E^t väg och en mycket på- 

 litlig väg mot målet: färre dödsfall af cholämisk efterblödning, ligger klar, näm- 

 ligen genom tidigare operation af de ikteriske patienterna, operation före det cho- 

 lämiska tillståndets inträde. Då vi nu veta (se sid. 14), att allvarlig blödningsrisk 

 inträder i allmänhet först när ikterus stått 3 Vs à 4 veckor, så är det från profylax- 

 synpunkt vis å vis cholämisk blödning ett besfämdt önskemål att få alla iklerus- 

 patienter, för hvilka laparotomi kan ifrågakomma, under hirurgisk behandling inom de 

 3 första veckorna. Och särskildt gäller detta för fallen med ikterus beroende på 

 choledochussten, i hvilka en operation i rätt tid oftast leder till full hälsa; för 

 cancerfallen är det, rent praktiskt sedt, ej af samma betydelse, då prognosen för 

 dem ändock så godt som alltid i anseende till grundsjukdomen (cancer i pankreas eller 

 gallvägarne) är pessima. I samma mån som nyssuänmda önskemål kan komma att 

 realiseras, i samma mån komma dödsfallen af postoperativ cholämisk blödning att 

 blifva sällsyntare. 



' Se ScHLOKSSRiANN : Brim's Beitiiige zur kliu. Chir.; bd 79; 191'2 ocli Archiv f. klin. Chir.; 

 bd 102; 1913. 



