36 



Gustaf Petiéii 



nämligen termerna troinbokinas, trombogen, trombin och med den innebörd i dessa 

 beteckningar, som de äga enligt nämnda teori. 



Hvad vår kännedom om de olika i koagulationsprocessen deltagande substan- 

 serna själfva angår, så äro fibrinogenet och hbrinet sedan rätt länge ingående stu- 

 derade och deras kemiska natur och egenskaper i allt väsentligt numera kända 

 (se exempelvis Hammarstens Lehrbuch), Beträffande blodets fibrinogen är det dock 

 ingalunda till fullo utredt, hvar i organismen detsamma bildas. Det torde af re- 

 sultaten af åtskilliga djurexperimentella undersökningar att döma vara sannolikt, 

 att lefvern är af stor betydelse för fibrinogenbildningen och att blodets fibrinogen 

 åtminstone delvis stammar från detta organ. Utom lefvern torde möjligen äfven den 

 lymfatiska väfnaden spela en roll för fibrinogenbildningen. Om de öfriga koagu- 

 lationssubstanserna är vår kunskap tills vidare mycket fragmentarisk och osäker. 

 Fibrinfermentet är lättlösligt i vatten, icke diffunderbart, är termolabilt (inaktiveras 

 redan vid uppvärmning till 56" i plasman) och optimum för dess verkan ligger 

 vid ung. 40 °. Enligt nyare undersökningar af Bordet och Dei,ange, Zak, Hirsch- 

 PELD och Klinger är cytozymet (= trombokinasen), sålunda den från cellerna stam- 

 mande koagulationsfaktorn, en termostabil substans och sannolikt en lipoidsubstans 

 tillhörande monofosfatidgruppen ; plasmans serozym (= trombogen) är däremot en 

 termolabil substans. 



Det är sedan länge kändt, att vissa ämnen hafva egenskapen att förlångsamma 

 eller förhindra blodets koagulation, medan andra ämnen däremot påskynda koagu- 

 latiousproeessen. Bäst studerade och kända äro de koagulationhänimande substan- 

 serna. Bland dessa hava vi först en grupp, som oinfattar ett rätt stort antal ämnen 

 af olikartad kemisk natur, hvilka, tillsatta blodet in vitro i lämplig mängd, hålla 

 blodet flytande. Hit höra först och främst en del salter af alkali och alkaliska 

 jordarter såsom natriumklorid, natriumsulfat, magnesiurasulfat, kaliumnitrat m. fl. i 

 koncentrerade lösningar och vidare mera utspädda oxalat-, citrat- och fluoridlös- 

 ningar; samma verkan hafva äfven fria alkalier och fria syror. Vidare förlång- 

 sammas blodkoagulationen vid tillsats, af rörsockerlösning, af hönsägghvita, af glyce- 

 rin, af vissa alkaloider, som fälla lecitin, och äfven af vatten i större mängd. Äfven 

 kolsyrehalten i blodet inverkar på koagulationen; ju kolsyrerikare blodet är, desto 

 långsammare koagulerar det. På hvad sätt koagulationshämningen nu åstadkommes 

 af dessa olika ämnen är till fullo utredt och klart hvad oxalat-, citrat- och fluorid- 

 föreningarna angår. Dessa salter utfälla nämligen det för trombinbildningen nö- 

 diga calciet och hindra därigenom all trombinbildning och alltså också all koagula- 

 tion; om calciumsalt i lämplig mängd åter tillsättes oxalat- (citrat etc.) blodet, så 

 återfår följaktligen detta sin koagulationsförmåga. Om de ofvan nämnda öfriga 

 neutralsalterna är det kändt, att de i tillräcklig koncentration hämma alla fermen- 

 tativa processer och följaktligen också blodkoagulationen ; och det béhöfves endast 

 en viss utspädning för att fermentverkan åter skall kuima göra sig gällande, koa- 

 gulationen inträda. 



Till den andra stora gruppen koagulationshämmande substanser höra de äm- 



