De postoperativa cliolämiska blödningarna 



49 



Menses, </rar/(litet och parlus. Ett stort antal undersökningar äro utförda öfver 

 menses', graviditetens och partus' inverkan på blodets koagulationstid hos kvinnan 

 men hafva dessa ej gifvit i allo med hvarandra öfverensstämmande resultat. Enligt 

 Kellers ' ingående undersökningar — i hans afhandling liksom uti Küsters ^ 

 öfversikt finnas alla de tidigare undersökningarna refererade — inverka hvarken 

 menses, graviditet, normalt puerperium eller menopauseiis inträde vid kastration 

 på blodets koagulationstid. 



Som af denna exposé torde framgå, hafva undersökningarna, som under se- 

 nare åren utförts i stor utsträckning öfver eventuella rubbningar uti blodkoagula- 

 tioneu vid olika sjukdomar och sjukdomstillstånd, hittills gifvit mest negativa eller 

 osäkra omtvistliga resultat och endast uti ett fåtal sjukdomar — Ikterus här allt- 

 jämt undantagen — har man kunnat påvisa otvifvelaktiga afvikelser från det nor- 

 mala med afseende på blodkoagulationstiden. Förlångsammad blodkoagulation är 

 med säkerhet konstaterad vid hämofili och vidare påvisad hos åtminstone en del af 

 patienterna med hypertyreosis, med akut nefrit eller uraemi samt ofta under tyfoid- 

 feberns och den lobära pneumoniens akuta stadier; påskyndad blodkoagulation 

 förekommer vid akut anämiska tillstånd. Hvad så orsaken till koagulationsrubb- 

 ningarna vid dessa sjukdomstillstånd angår, får det anses ådagalagdt, att blodets 

 nedsatta koagulationsförmåga vid hämofili beror på brist på trombokinas och den 

 stegrade koagulationsförmågan vid akut anämi å andra sidan därpå, att uti blodet 

 frigöres vid koagulationen mera trombokinas än normalt. På hvad sätt koagula- 

 tionsförlångsanmingen åstadkommes vid nyssnämnda infektionssjukdomar och inre 

 sekretions- och ämnesomsättningsrubbningar, får däremot anses fortfarande vara 

 en helt outredd fråga; möjligen är den af flera forskare framkastade hypotesen 

 riktig, att den förlängda koagulationstiden i dessa fall skulle bero på en ökad an- 

 titrombinbildning i lefvern eller öfverhufvud på närvaron i blodet af någon koagu- 

 lationshämmande substans, men härom äga vi tillsvidare ingen säker kunskap. 



Jag öfvergår så till att närmare beskrifva den metodik, hvaraf jag begagnat 

 mig vid de blodkoagulationsbestämningar, som jag utfört å ett antal patienter med 

 Ikterus och å ett stort antal kon troll patienter. Förfaringssättet har i korthet varit 

 följande. En subkutan armven punkteras med en spruts|)ets och ett par bloddi'oppar 

 uppfångas direkt på hvart och ett af 3 à 4 väl rengjorda, likstora urglas; vid rums- 

 temperatur bestämmes så tidpunkten, då man vid roterande rörelser på det vertikalt 

 hållna urglaset ej längre kan vid genomfallande dagsljus iakttaga någon vätske- 

 förskjutning eller vätskeströraning i det koagulerade blodprofvet. 



• 1. c. 



' KÜSTER: Die Pathologie der Blutgerinnung und ihre klinisclie Bedeutung. Ergebnisse d. 

 inn. Med. n. Kinderheilk. ; bd VI; s. (395—699; 1913. 



Lunds Universitets Årsskrift. N. P. Avd. 2. Bd 12. 7 



