92 



Gustat Petrén 



varit med säkerhet mindre än 0,lo Vo och tämligen säkert mindre än äfven 0,05 "/o 

 Detta resultat synes mig vara af bestämdt intresse beträffande redan fallet 67, hvars 

 blod hade afsevärdt nedsatt koagulationsförmåga, och ännu mera beträffande fallet 

 62. A denne patient gåfvo hela 20 kem. blod (tagna vid sektionen) tydlig men 

 alls icke stark Pettenkofer och 30 kem. urin (från dagen före exitus) likaledes tydlig 

 men heller icke stark gallsyrereaktion : denne pat. hade sålunda iiöggradigt förlång- 

 sammad blodkoagulation och företedde blödning af sannolikt choläniisk natur och 

 hade så samtidigt en halt af gallsyrad alkali i blodet, som med säkerhet torde hafva 

 varit mindre än 0,u5 "o — sålunda långt under de 0,30 "/o, som man, om gallsyre- 

 hypotesen voie riktig, iiade anledning att vänta. Dessa båda fall och särskildt 

 det sista synas mig klart (jch tydligt visa, att blodets nedsatta koagulationsförmåga 

 vid kronisk Ikterus i åtminstone somliga fall måste bero på något annat än gall- 

 syrorna i blodet. 



Det är äfven åtskilliga andra omständigheter och undersökningsresultat, som 

 tala emot hy})otesen om gallsyrorna i blodet som de cliolämiska blöilningarnas orsak. 

 Så först och fränast redan de förhållanden, under hvilka de cliolämiska blödningarna 

 ibland uppträda. Enligt livad förut är visadt (sidd. 25 — 26), förekommer det näm- 

 ligen, att en höggradigt iklerisk patient, som laparotomiseras och därvid lar gall- 

 vägarne dränerade, under efterförloppet träff'as af allvarlig blödning efter först en 

 vecka eller än senare. Hur cholämisk blödning kan uppträda i dylika fall, där 

 gallstagnationen sålunda är helt häfd och Ikterus på retur sen en vecka eller än 

 längre tid, är tydligen mycket svårt att förklara, om gallsyrehypotesen vore riktig, 

 då en ökning af gallsyrorna i blodet under dessa förhållanden knappast är tänkbar ^. 

 F. ö. visa de postoperativa cholämiska blödningarna med afseende på hela sitt 

 kliniska uppträdande i många afseenden så påtaglig likhet med de hämofila blöd- 

 ningarna, att det äfven på grund bäraf är rätt osannolikt, att de skulle hafva en 

 så principielt annan genes — enligt gallsyrehypotesen: gallsyrorna i blodet — ände 

 hämofila, som visats bero på brist på trombokinas. 



Mot gallsyrehypotesen kunna också anföras de resultat, som Malkopf erhöll 

 vid sina kvantitativa gallsyrebestämningar (se not 1 härunder) å urin från ikteriska 

 patienter med choledochushinder af cancerös natur. Han fann nämligen, att gall- 



' Af tidigare författares uppgifter om gall.syrehalten i urin vid ikterus må här anföras den 

 på området mycket auktoritative Hoppe-Seylees uttalande uti hans Handbuch d. chemisch. 

 Analyse; s. 379; 1893: »Der Gehalt des Harns an Gallensäure ist selbst bei sehr hochgradigem 

 Icterus nur sehr unbedeutend». Äfven Malkoff (Zur Pathologie des Ikterus (original på ryska); 

 ref. uti JahresVjer. d. Thierchemie ; bd 27; 1897) fann vid kvantitativa bestämningar af gallsyrorna 

 i urinen å 16 ikteriska patientei' alltid små gallsyrevärden; den största af honom funna utsöndrin- 

 gen på dygnet var 0,4 gr. Om man beräknar dygnsmängden urin till 1500 kem., skulle alltså efter 

 dessa undersökningar den maximala gallsyrehalten uti ikterisk urin vara 0,03 " o. Bischopf (cit. 

 efter Stadel.mann : Der Icterus; sid. 99; 1891) fann uti ikteruspatienters urin maximalt 0,34 gr. 

 gallsyrade salter på 1 dygn. 



Oni en ikterisk patient med gallreteiition får liindret för gallpassagen genom operation 

 aflägsnadt, så försvinna enligt Malkoffs (1. c.) undersökningar, när ikterus går tillbaka, först gall- 

 syrorna och först senare gallfärgämnena ur urinen. 



