De postoperativa cholämiska blödningarna 



101 



sättning af blodets koagulationsförmåga — i hvarje fall så vidt »gallsyre»nietoden 

 är en mätare därpå; och dock har ett par af dessa försöksdjur följts och under- 

 sökts under relativt lång tid: hund 6 under 11 veckor, hund 7 under 7 veckor 

 efter operationen och hund 5 under 8 veckor till dess han höggradigt afmagrad 

 och kraftlös var nära exitus (dödades då). Så vidt man af undersökningsresultaten 

 å dessa försöksdjur kan våga döma, bihehåJIer sålunda blodet från choledochusunder- 

 bwndna hundar med kronisk Ikterus sin normala koagulationsförmåga under de första 

 2 à 3 månaderna efter operationen event, till exitus. 



Med några ord skall jag så beröra frågan om möjligheten att få fram s. k. 

 cholämiska blödningar å försöksdjur med kronisk ikterus, ehuru mina egna djur- 

 försök lämna ett endast mycket torftigt bidrag till frågan. De båda opererade 

 hundar, som ännu lefva med ikterus sen resp. 2 och 3 mån., hafva ej företett 

 några kliniskt upptäckbara symtom af blödning och af de 2 hundar, som kommit 

 till sektion efter att hafva lefvat med ikterus resp. 8 och 9 veckor, hade den ene 

 vid obduktionen inga som helst blödningar; â den andre (hund 4) fann man i Ven- 

 trikel och tarm ett svartbrunt innehåll, som gaf pos. Weber (af innehållets makro- 

 skopiska utseende kunde man ingalunda vara säker på blodtillblandning) ; f. ö. 

 påträffades inga blödningar i kadavret. I detta fall har det tydligen varit en obe- 

 tydlig blodtillblandning till tarminnehållet, hvilken möjligen kan hafva berott ' på 

 en lindrig s. k. cholämisk blödning; å denna hund blef af ofvan uppgifven orsak 

 blodkoagulationen dessvärre ej undersökt under de sista lefnadsveckorna. I de 3 

 öfriga nyssnämnda fallen öfverensstämma frånvaron af symtom af hämorrhagisk 

 diates väl med blodkoagulationsbestämningarne, som visade normal koagulations- 

 förmåga hos blodet. 



I litteraturen har jag ej funnit några uppgifter, som angifva, att man å för- 

 söksdjur efter underbindning af d. choledochus iakttagit s. k. cholämiska blöd- 

 ningar. Och då mitt material med blott 2 försöksdjur, som gått till mors och 

 obducerats efter långvarig och svår ikterus, gifvetvis är för litet att tillåta några 

 som helst slutsatser, så får det anses som en fortfarande öppen fråga — säkerligen 

 värd fortsatta undersökningar — , huruvida och event, under hvilka förhållanden 

 man vid experimentel kronisk ikterus kan å försöksdjur få fram symtom af hä- 

 morrhagisk diates. 



Förändringarne i lefvern efter choledochusunderbindning hafva redan för länge 

 sedan varit föremål för ingående undersökningar ^. Dessa hafva visat, att på åtmin- 

 stone vissa försöksdjur uppträda redan tidigt — å kaniner på särskildt 2:dra och 

 3:dje dygnen — egendomliga nekrotiska härdar i lefverparenchymet, hvilka under 

 det fortsatta förloppet résorberas, samt som väsentliga senare lefverförändringar 

 dilatation af gallgångarna, betydlig förökning af den interlobulära bind väf ven 

 samt nybildning af gallgångskapillärer. 



^ Då hunden under åtminstone hela sista veckan före exitus ej förtärt kött, är det högst 

 osannolikt, att den pos. Weber skulle kunna bero på födan. 

 ' Se Gekhabdt, 1. c. 



