8 



Anders Hennig. 



den är skiffrig, kan kallas dioritskiffer. Denna bergart uppträder t. ex. vid Stor- 

 sjön i Låugaryds socken, S. om Ekhult-sjön, i Hestra strax vid Hvita-ån o. s. v., 

 öfverallt bildande liksom lager eller oregelbundna körtlar i gneisgraniten, i detalj 

 följande ändringarna i dennas strykniugsriktning. 



Denna hornbländebergart är, såsom jag i ett annat arbete utförligare visar, 

 ursprungligen en augitbergart, en diabas eller gabbro, som genomsatte den redan 

 stelnade graniten, och som sedermera deltagit i dennas metamorfoser, framkallade af 

 bergskedjeveckning. 



Mot atmosfäriliernas angrepp visar sig denna mörka, basiska bergart i a. min- 

 dre motståndskraftig än omgifvande graniter. Dess granater bli omvandlade till en 

 lös klorit eller glimmer, dess maguetitkorn bli till rost, dess fältspat får förklyft- 

 ningar; med ett ord bergarten blir lucker, smulas lätt sönder och ger, därigenom 

 att dess förvittringsprodukter bortföras, upphof till små sänkor, längs hvilka det rin- 

 nande vattnet börjar sin eroderande verksamhet. I många fall således komma flod- 

 dalarna att följa just de här omnämnda mörka, amfibolitiska inlagringarna och med 

 detsamma också gneisgranitens allmänna strykningsriktning. 



För Nissadalens vidkommande är denna strykningsriktning mycket växlande 

 I de nordligare delarna är strykningen NNO. — SSV. eller N. — S. ; inom de 

 mellersta delarna böjer den af från nyss nämnda N. — S. riktning och blir 

 mera O.— V.; inom de nedre delarna af dalen blir den starkt slingrande 

 och oregelbunden med hufvudriktning från O. eller SO. mot NV. eller N. Nis- 

 san, som således i sina öfre partier synes följa strykningsriktningen, går i det 

 mellersta snedt öfver denna för att i sitt nedre lopp öfvertvära densamma under 

 nästan rät vinkel. 



Under den långa tidrymden från silurperiodens slut hade de mot samma mål 

 arbetande, förvittrande och eroderande krafterna vid istidens början hunnit bort- 

 skaffa från Nissans dräneringsområde allt, hvad af kambrium-silur här en gång 

 funnits; de hade vidare hunnit utgräfva Nissans hufvuddal och afleda till den- 

 samma en mängd sidodalar, därigenom skapande dess, i stort sedt, väl begränsade 

 dräneringsområde. 



I de öfre delarna af loppet är isräfflornas riktning växlande emellan N5°0., 

 och N20°O., i de mellersta är deras hufvudriktning N12°0., i de nedre växlande 

 emellan N15°0. och N46°0. 



Som vi häraf finna, härskar en fullständig öfverensstämmelse emellan isens 

 rörelseriktning och riktningen af Nissans floddal. Landisen följde här den pre- 

 glaciala fördjupningen, ränsade upp densamma från den ur, det förvittringsinaterial, 

 som belamrade dess botten och sidor, angrep en del ojämnheter i dalformen, af- 

 nötaude, afskurande desamma. Isens erosion, huru betydelsefull den än var för 

 vissa detaljer i dalens utseende, kan emellertid ingalunda jämföras med hvad de 

 preglaciala, rinnande vattnen åstadkommit. 



När landisen afsmälte, aflastades dess moränmaterial, bildande dräneringsområ- 

 dets vanliga morängrus. Längs Nissans hufvuddal däremot, liksom längs en del 



