Om Trypanosoma-sjukdomanm, 27 



och på den naturliga infektionens väg endast visat sig kunna angripa afyelsdjureu 

 inom hästsläktot. Sjukdomen har under förra århundradet varit spridd öfver stora 

 områden af vår världsdel såsom Spanien, Frankrike, Tyskland, Österrike, Ungern, 

 Ryssland, Turkiet. Genom veterinärpolisåtgärder liar man likväl lyckats inskränka 

 dess härjningar och spridning, så att den nu endast anses förefinnas i ringa mån 

 i Spanien, Ungern, södra delarne af Ryssland och Turkiet. Ju mindre noggranna 

 de administrativa anordningarna ü to, dess lättare kan sjukdomen kvarstanna, ut- 

 breda sig eller på nytt importeras från de länder, hvilka äru att betrakta såsom 

 dess stamort, nämligen södra medelhafskusten, Marocko, Algier, Tunis, Tripolis 

 samt dessutom Syrien, Persien, Mindre Asien. Sjukdomen har äfven visat sig inom 

 andra världsdelar såsom Nordamerikas förenta stater, Chile m. m. På Java tror 

 man sig äfven hafva funnit en med densamma fullt identisk sjukdomsform. 



Den första som upptäckte sjukdomens verkliga orsak och natur var Rouget '), 

 hvilken under år 1894 fann en Trypanosomaart uti blodet hos en häst från re t non t- 

 depôten i Constantino. Under ett par år sysselsatte han sig med y m pn ingår af 

 infektionsämnet till andra djur, men efter denna tid gick infektionsämnet förloradt, 

 och Rouget kunde ej skaffa något nytt. 



Några år senare lyckades Schneider och Bupfard att finna samma parasit 

 bos tväune af la Dourine lidande hästar från Algier och senare äfven hos en åsne- 

 hingst. Genom ympning på hundar hafva de lyckats hålla infektionsämnet vid lif, 

 och detsamma har nu på mångfaldiga ställen inom Europa blifvit användt till 

 experimentella inokulationer. 



Hos häs/ar är sjukdomens förlopp vanligen kroniskt och man urskiljer i dess 

 utveckling trenne perioder. De .allra forsla symtomen, tillhörande första skedet, visa 

 sig bos hingsten på ll:te till 20:de dagen efter den smittande parningen och bestå 

 i ett ringa och öfvergående oedem å genitalia. Oedemet kan utbreda sig till ljum- 

 skarne, till bukväggen, vanligen är det kallt och smärtfritt, någon gång hett och 

 ömmande vid beröring. De angränsande ytliga lymfkörtlarne ansvälla. Hos stoet 

 äro symtoraerna ännu mindre märkbara och bestå i ringa ansvällning och rodnad 

 i vaginalmynningens slemhinna samt en obetydligare slemflytning därifrån. Djurens 

 matlust är under detta stadium god, temperaturen öfverskrider ej 38 0 C. 



Under det andra stadiet observerar man en del Häckar (plaques) af ett egen- 

 domligt utseende. Vid palpation däraf får man en förnimmelse liksom af en un- 

 der buden liggande metallskif va, deras storlek växlar mellan en enkronas och en 

 fiathands, hårbeklädnaden är sträf och huden förtjockad. Dessa förändringar inträda 

 40 — 60 dagar efter infektionen. Dessutom inträda nu andra förändringar, såsom 

 afmagring, trötthet, svaghet i bakre extremiteterna. Temperaturen kan stiga 

 till 39 0 G. 



Uti tredje stadiet utgöras de utmärkande symtomerna af en stark anemi samt 

 paraplegi. Afmagringen är ansenlig, slemhinnorna bleka, rörelserna försvårade, 



') Annales de 1' Inst, Pasteur. Bd. X. 1896. sid. 71G. 



