22 



Seved Ribbing. 



Djuret är nedslaget och visar stor allmän svaghet. Slemhinnorna bli f va allt blekare, 

 stötande i gult. Anemien är ihållande och stegras alltjämt. De hvita blodkropparne 

 tilltaga, de röda minskas och visa ej den vanliga rullbildningen. Febern är oregel- 

 bundet remitterande, feberperioderna motsvara noga de tillfällen, da parasiterna 

 kunna iakttagas i det perifera blodet. Parasiternas mängd håller sig därvid vanli- 

 gen till omkring 400 per kub. -mm.; i sällsynta fall har man sett siffran stiga till 

 350,000. Utgången är mycket ofta dödlig. 



Hela sjukdomsförloppet är hos hästar 30 — 50 dagar, hos mulåsnor och åsnor 

 åtskilligt kortare. 



Hos idisslarne är sjukdomsförloppet något olikartadt. För det första är det 

 mycket långsammare och kan draga sig ut närmare ett år, vidare förekomma ej så 

 få fall af återgång till hälsa. Vid den sista epizootien på Mauritius var mortali- 

 tetsprocenten hos oxar 30 % under det att den hos hästar var 100 %. Hos nöt- 

 boskapen finner man ej alltid parasiterna i blodet vid företagna undersökningar; 

 diagnosen måste ställas med tillhjälp af inokulationsförsök. 



Hos kamelen uppgifves sjukdomen taga ett ännu långsammare förlopp och 

 stundom sträcka sig öfver tre år. 



Hundar infekteras ofta på naturlig väg, de äro dessutom mottagliga för ino- 

 kulationer; sjukdomsförloppet kan variera mellan två veckor och tre månader. 



Hos en del försöksdjur, särskildt får och getter, iakttagas stundom fall af till- 

 frisknande och därefter immunitet mot Surrasjukdomen. 



I de dödliga förlöpande sjukdomsfallen observerar man icke några särskildt 

 i ögonen fallande anatomiska förändringar. Mjältförstoring är tämligen konstant, upp- 

 drifning af lymfkörtlarne samt små blödningar under slemhinnor och serosa hinnor 

 kunna äfven stundom förekomma. 



Den sjukdomsalstrande parasiten, Trypanosoma Evansi erbjuder många likheter 

 med Tr. Brucei. Storleken är ungefär den samma, 25 — 30 [j- i längd, 1 — 1,5 jj. i bredd 

 Formen är i allmänhet något litet smalare och mera utdragen än den sistnämnda, 

 bakre polen är i regel tillspetsad men kan äfven vara något afrundad. Kärna och 

 kärnkropp hafva samma utseende och läge hos de båda arterna. Hos Surraparasi- 

 ten observerar man mindre talrika kromatingranula än hos Naganaparasiten; dess- 

 utom är den fria delen af flagellen längre och rörelserna i färska blodprof fiffigare. 

 Förökningen sker genom klyfning. Agglutinationsfenomenen äro öfverensstämmande 

 hos båda. Artificiell kultur lyckas endast sällan. De kultiverade parasiterna syntes 

 snart hafva förlorat sin virulens och ägde ingen immuniserande förmåga J ). 



Man har till en början, naturligt nog, trott att Nagana och Surra endast skulle 

 vara varieteter af samma sjukdom. Noggrannare forskningar hafva dock visat, att 

 de måste anses olikartade, hvilket särskildt ådagalägges af det faktum, att djur 

 immuniserade mot den ena af dessa sjukdomar visat sig mottagliga mot den andra. 

 Orsahrua och utbredningssättet för Surrasjukdomen äro ännu icke så utredda som 



') Laveran och Mesnil. anf. arb. s. 241. 



