Om Trypanosoma-sjukdomariia. 



5 



vaude individer af Mus decumanus och M. rattus öfver hela världen. A olika ob- 

 servationsorter har man dock funnit procentsiffran af angripna djur något varie- 

 rande. Hos i labaratorier uppfödda individer förekommer parasiten dock icke, såvida 

 djuren ej direkt infekteras därmed. 



Den experimentella injektionen kan utföras på flerahanda sätt. Efter otaliga 

 försök hafva såväl Rabinowitsch och Kempner som andra forskare funnit, att en 

 injektion i peritonealhålan är den bästa metoden, subkutana och intravenösa injektio- 

 ner kunna ock föra till målet, men ej så säkert som det förstnämnda sättet. Infek- 

 tionen genomlöper därvid i regel trenne ganska väl skilda stadier. Under det för- 

 sta, som varar tre till fyra dagar, ser man en synnerligen rask ökning af parasi- 

 terna i peritonealhålan. Efter denna tid öfvergå de till kärlsystemet och fortsätta 

 där att föröka sig, ehuru icke med samma intensitet som i bukhålan. Efter ungefär 

 den åttonde dagen, stundom något senare, finner man ej vidare i blodet några for- 

 mer, som antyda att förökningen fortsätter sig därinom ; man kommer nu till den 

 tredje eller stationära perioden, hvars varaktighet kan variera betydligt. Man har 

 funnit den växla mellan 20 dagar samt tre till fyra månader. Under denna tid 

 äro alla de parasiter, som finnas i blodet, af den fullvuxna, mindre typen. I detta 

 stadium befinna sig i allmänhet infångade, vilda råttor, som på naturligt, icke 

 experimentelt sätt blifvit infekterade. 



Till infektionsmaterial använder man parasithaltigt blod, hvaraf endast ytterst 

 ringa mängd behöfves för att medföra önskad verkan. Man kan erhålla effekt icke 

 blott af färskt blod utan äfven af blod, som blifvit förvaradt i isskåp ända till 30 — 

 50 dagar. Parasiterna bibehålla sin fortplantningsförmåga såväl uti fysiologisk kok- 

 saltlösning som i agglutinerande serumarter. Infektionens intensitet beror i regeln 

 icke så mycket på mängden af det inympade materialet som på lifaktigheten hos 

 de förhaudenvarande parasiterna. 



De flesta forskare anse, att infektionen icke medför några egentliga sjukdoms- 

 symtomer hos de ympade djuren; endast en omkring 24 timmars lindrig reaktion, 

 bestående i någon dåsighet, synes följa den experimentella injektionen. En experi- 

 mentator Jürgens har däremot funnit, att yngre djurindivider visade ganska svåra 

 sjukdomsformer, bestående i dåsighet, afstannaude af vikttillökuing, dyspné, oedemer 

 i bakre extremiterna, subkutana blödningar. Vanligen inträffade död under andra 

 veckan. Gamla råttor visade icke denna reaktion och icke ens alla unga. Obduk- 

 tionsfynden bestodo i blodfyllnad i lungorna med strödda inflammationshärdar, för- 

 storad mjälte, svällda lymfkörtlar. Liknande iakttagelser äro gjorda af Francis. 

 Mc Neal och Novy hafva uppvisat, att olika stammar af Trypanosoma Lewisi äga 

 olika vimlens. På detta sätt kan man förklara de olika resultat rörande såväl den 

 naturliga som den experimentella infektionens faror, till hvilka skilda forskare 

 kommit. 



Egendomligt nog synes intet annat djur än råttorna vara mottagligt för infek- 

 tion med denna parasitart. En del afvikande uppgifter förefinnas visserligen, men 

 de härstamma från den tid, då man ännu icke så noga kunde skilja mellan de olika 



