o 



A.r 1841 bosatte sig i Paris D:r David Gruby, en ung vid Wiens universitet 

 utbildad Läkare. Utgången från ett fattigt judiskt bondehem i Ungern bade han 

 endast under den bittraste nöd och de största försakelser kunnat kämpa sig fram 

 till det föresätta målet. Han hade emellertid med heder bestått sina prof. Det 

 uppgifves, att han blifvit erbjuden en lärareplats i fysiologi vid fakulteten i Wien 

 under villkor af öfvergång till den romerskt-katolska trosbekännelsen, men att ban 

 bestämdt afvisat detta anbud. Han beslöt därför att söka sig en verksamhetskrets 

 i ett land med friare åsikter och bosatte sig, såsom ofvan är närnndt, efter en studie- 

 resa till England uti Frankrikes hufvudstad. Här inrättade han ett privat labora- 

 torium för fysiologi och patologisk anatomi och vann genom sina arbeten ett sådant 

 anseende, att läkare och vetenskapsidkare från skilda länder täflade om att få åt- 

 njuta hans handledning. 



I de sparsamma biografiska meddelandena om honom läses bland annat, att 

 Magendie och Claude Bernard varit hans lärjungar. Säkert är äfven att svenska 

 läkare på 1840-talet vallfärdade till Paris för att hos honom inhämta den patologiska 

 histologiens och den kliniska mikroskopiens teknik. Bland hans elever torde Fred- 

 rik Theodor Berg, Pehr Henrik Malmsten och Pehr Erik Gellerstedt sär- 

 skildt böra nämnas. Under sin långvariga och lyckliga verksamhet i vår medicin- 

 ska undervisnings tjänst bafva dessa män till fullo ådagalagt, hvilka impulser de 

 hämtat af Grubys undervisniug, och hafva alltid med minnesgod erinran hänvisat därpå. 



De första åren af Grubys arbete i vetenskapens tjänst voro rika på fram- 

 gångar. En hvar läkare vet, huruledes särskildt den dermatologiska patologien och 

 para; ; tologien har mycket att tacka honom för. 



Hade Gruby hoppats, att det franska samfundet skulle visa sig mot honom 

 mera tillmötesgående än det österrikiska, så blef han besviken. Hans önskan att 

 vinna inträde i statstjänst såsom lärare i patologi vid veterinärskolan i Alfort mot- 

 verkades på den grund, att han icke var infödd fransk medborgare. 



När han insåg, att detta hans hopp var fåfängt, ändrade han sin lifsuppgift 

 och blef praktiker. Såsom sådan skaffade han sig ett stort och distingeradt klientel; 

 och talrika anekdoter cirkulera ännu om hans egendomliga kurmetoder och inten- 

 siva suggestionskraft. 



Lunds Univ:s Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 2. 



1 



