50 



Anders Hennig. 



sådana än Nissaområdets, skulle således, redan på grund af skogsområdets relativt 

 större areal inom Dalelfvens dräneringsarea, sistnämnda flods afrinning vara rela- 

 tivt starkare än Nissans. Jag vill .naturligtvis ej påstå, att detta skulle vara or- 

 saken eller enda orsaken därtill, att Dalelfven under på nederbörd fattigare år 

 verkligen visar en relativt starkare afrinning än Nissan vid samma nederbörds- 

 mängd. Säkert är, att därmed ha vi ej fått någon förklaring öfver, hvarför Dal- 

 elfven ej också under regnrikare år lämnar relativt starkare afrinning än Nissan. 



Af den nederbörd, som faller på ett område, är det säkerligen en mycket 

 mindre del, som afrinner direkt och oförminskad, än man vanligtvis föreställer sig. 

 Det fallande regnet har en stark tendens att, äfven sedan det träffat jordytan, fort- 

 sätta i förut innehafd riktning d. v. s. nedåt, och i a. kan man påstå, att neder- 

 börden endast under det villkor afrinner på ytan ned mot den dränerande sänkan, 

 att dess mängd öfverstiger mängden af de vattenkvantiteter, som jordarten i fråga 

 för tillfället kan uppsuga. 



Genomsläppligheten hos olika jordarter växlar, såsom redan (sidd. 35 — 39) 

 framhållits, betydligt; för rullstensgruset är den 12 gånger större än för mosanden 

 och ännu större än för moränen, allt naturligtvis beräknadt för samma tidsenhet. 

 Genomshäppligheten beror i första hand på jordartens effektiva kornstorlek 

 eller, rättare, på den af olika kornstorlek beroende olika storleken af porerna 

 emellan kornen. Ju större sandkorn, desto större porer; desto lättare släppas vat- 

 tenmassorna fram. För öfrigt beror den mindre betydande genomsläppligheten hos 

 finkornigare jordarter också af en annan omständighet, den nämligen, att, sedan hos 

 sådana jordarter porernas vatteninnehåll bortförts genom afdunstning, dessa fyllas 

 med luft, som i hög grad försvårar, om ej alldeles omöjliggör nederbördsvattnets 

 omedelbara upptagande i jordarten. 



För grof, strid sand och grus har det påpekade förhållandet intet att betyda, 

 enär porerna här äro så stora, att vattnet utan svårighet kan undanskjuta luften 

 i desamma och därigenom bereda sig fri genomgång. Den här ofvan an- 

 förda siffran 12, såsom angif vande förhållandet mellan rullstensgrusets och mo- 

 sandens genomsläpplighet, hänför sig till genomfuktade jordarter. Efter en period 

 af torka måste således, såsom framgår af det sagda, grusets genomsläpplighet vara 

 mer än 12 gånger större än mosandens. 



Således, om marken ej är frusen, den nederbörd, som faller på rullstensgruset 

 sänker sig direkt ned i detta; ingen del af densamma afrinner på jordytan. Med 

 afseende på den nederbörd, som faller på mosanden och moränen, äro två möjlig- 

 heter gifna: är sanden eller moränen fuktig, sjunker nederbörden relativt hastigt 

 ned i jordarten, äro de nämnda jordarterna torra, stannar det mesta af regnet på 

 ytan och kan direkt afrinna till dräneringsfåran. 



Det i jordarten infiltrerade vattnet sänker sig nedåt och söker nå de vatten- 

 samlingar eller -strömmar, som vi med ett gemensamt namn kalla grundvatten- 

 strömmar, för att med dessa söka sig fram till ett fritt allopp, i detta fall till 

 Nissans flodfåra, och där förena sig med det redan på jordytan framrinnande flod- 



