6 



A. V. Backlund. 



för sammansatt af en termisk funktion, kommande från harmoniska pulsationer för 

 de molekuler, af hvilka A har bildats med låt vara svängningstalet n, och af en 

 magnetisk funktion från de elektriska strömmar (j), som omkretsa samma molekuler, 

 och likaså borde vi räkna il" för sammansatt af en termisk funktion från har- 

 moniska pulsationer af samma svängningstal n hos de andra iT-rnolekulerna och af 

 den magnetiska funktionen från deras strömmar (j). De senare harmoniska pulsa- 

 tionerna ha för molekulerna i lösningen 180° fasskillnad från de förra och utgå 

 skenbarligen från samma ställen i R som dessa, hvilket ej är fallet med pulsa- 

 tionerna i K. Det är då lätt att förstå, huru den ifrågakommande termiska funk- 

 tionen af ^-lösningen i R sammanfaller med den magnetiska kraftfuuktionen af 

 samma lösning, nämligen af strömmarne kring dess -fiT-molekuler. Nu är dock väl 

 att märka, att, då vi i art. 1 och 2 fattade energien för att vara olika för två 

 if-molekuler af olika slag i R, vi tänkte på förhållandena före jämviktens inträdande 

 och så länge som molekulerna påverkades af trycket P. Vid jämvikt är förhål- 

 landet ett annat. Om U är lösningens magnetiska potential, så skall, efter hvad 

 nyss nämndes om den termiska funktionens beskaffenhet 



1 . dU 



bli mått för hvardera molekulens inre energi. Men vi fatta A och B som två 

 gallerverk, som ingripa oändligt i hvarandra, hvartdera likformigt magnetiseradt, 

 dock det ena motsatt mot det andra. Och på ytorna af gallerverken skulle vi 

 finna magnetiska ytlager, med ytlagret på det ena gallerverket till bestämd del 

 upphäfvande för det samma gallerverkets inre verkningen af det andras magnetism, 

 däremot utan all verkan utåt. Magnetiska intensiteten i gallerverkens inre skall, 

 pr enhetsvolum räknad, vara lika med i. Skulle då W vara potential af ,4:s 

 magnetism af detta slag, och alltså — W räknas för potential af B:s motsvarande 

 magnetism, samt -j-vTT vara potential inne i A af det nämnda ytlagret för A, så 

 blefve för alla punkter i A: 



(1) U=(1-[J.)W, 1 x=l-v<l, 

 och för punkterna i B komme man tydligen att erhålla: 



(2) tr=— (i — [t) w. 



För alla punkter utanför lösningarne blefve U—W — W=0. 

 Nu skall åter inne i A: 



dW 



(3) = — 4ny.ieos ix, etc, (x = magnetiseringskonstaut), 



och man måste följaktligen finna för A: 



tcos ix = — À — , etc. , 

 dx 



