Om några föreningar mellan etyltioglykolsyra och kuprosalter. 



17 



föreningarna, som ännu rner vid åtskilliga andra grupper av komplexa kuprosalter, 

 t. ex. vid de talrika kuprocyanföreningarna, äro möjligen endast skenbara, beroende 

 på bristande kännedom om föreningarnas molekylvikter. Emellertid måste erkännas, 

 att en fullständig systematisering av kuproföreningarna i enlighet med Weeners 

 teori erbjuder större svårigheter än ordnandet av de flesta andra metallers kom- 

 plexsalter, i det att å ena sidan »koordinativt omättade» föreningar synas vara 

 ganska vanliga, å andra sidan existensen av salter sådana som t. ex. K 3 Cu(ON) 4 

 visar, att koordinationstalet kan överskrida värdet 3. En viss osäkerhet uppstår 

 vidare därigenom, att skillnaden mellan »anlagrings-» och »inlagringsföreningar» vid 

 kuprosalterna ofta synes vara föga utpräglad eller på grund av föreningarnas ringa 

 beständighet i lösning svår att med säkerhet konstatera. 



Utgående från koordinationstalet 3 skulle man vänta att såsom gränstyp för 

 föreningar mellan kuprosalter och etyltioglykolsyra finna ämnen med sammansätt- 

 ningen CuX, 3C g H 5 S0HgCO 2 H (X envärd anion). Det torde emellertid få anses 

 som säkert, att föreningar av denna typ ej kunna isoleras, åtminstone ej då X är 

 Cl, Br, J eller SCN, ty vissa av de använda framställningsmetoderna, nämligen de, 

 vid vilka vattenfri etyltioglykolsyra använts som lösningsmedel, borde hava lett 

 till denna typ, om den varit möjlig. Om det emellertid skulle visa sig möjligt att 

 erhålla salter av gränstypen i de fall, då X är en syresyras anion, skulle detta vara 

 en intressant illustration till ett av Kohlschütter ] ) framlagt åskådningssätt. 



Den högsta erhållna typen representeras av de ovan till grupp I sammanförda 

 föreningarna, CuCl, 2C 2 H-SCH 2 C0 2 H och motsvarande bromid. Deras samman- 

 sättning svarar mot koordinationstalet 3, under förutsättning att halogenatomen fyller 

 ett koordinationsrum samtidigt med att den mättar kuproatomens positiva valens 

 (d. v. s. är »bunden i inre sfären»). Hos föreningar av denna typ bör enligt Werner 

 halogenen vara mindre lätt rörlig än hos föreningar av typen (CuA 3 )X. Tyvärr har 

 föreningarnas obeständighet stängt den enda säkra vägen att avgöra, huru härmed för- 

 håller sig, nämligen mätning av halogenionernas koncentration i vattenlösningar av 

 föreningarna i fråga. Emellertid bör påpekas, att föreningens CuCl, 2C 2 H 5 SCH 2 C0 2 H 

 egenskap att vida hastigare än CuCl reagera med svavelsyra (se sid. 9) ej kan 

 anföras som avgörande skäl mot att kloratomen i föreningen CuCl, 2C 2 H 5 SCH 2 C0 2 H 

 lika väl som i CuCl är direkt, bunden vid Cu. Det är ju i båda fallen fråga om en 

 heterogen reaktion, och reaktionshastigheten bestämmes således i främsta rummet 

 av den fasta fasens löslighet. Lika litet kan den snabbt förlöpande reaktionen 

 mellan CuCl, 2C 2 H 5 SCH 2 C0 2 H och K.SCN i etyltioglykolsyrelösning framdragas som 

 bindande bevis mot att Cl är direkt bunden vid Cu ; ty alldeles oavsett, att erfaren- 

 heten från andra håll visar, att man ej alltid har rätt att av stor omsättnings- 

 hastighet sluta till mätbar ionisering, är det ju möjligt, ja t. o. m. sannolikt, att 

 en lösning av CuCl, 2C 2 H 5 SCH 2 C0 2 H i etyltioglykolsyra även innehåller en större 

 eller mindre mängd av föreningen CuCl, 3C 2 H 5 SCH 2 C0 2 H. F. ö. förorsakar ifråga- 



>) Lieb. Ann. 349, 252 (1906). 



Lunds Univ:s Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd. 4. 



3 



