4 



Seved RibVjing. 



kontinuerliga, den remitterande, m. fl., saknar man dock all närmare insikt om 

 dessa formers egentliga orsaker och kan därföre ej afgöra, om de skola samman- 

 föras eller än ytterligare skiljas och uppdelas. Att tropikerna i detta hänseende 

 skola förete dunkla områden är sä mycket mindre underligt, som vi ännu i vår 

 egen världsdel hafva åtminstone en representant för en dylik febersjukdora med 

 okänd etiologi, den s. k. Febris ephemera. 



Inom handbokslitteraturen rörande de tropiska sjukdomarne finner man icke 

 ens i nyare upplagor någon antydan om, att Febris recurrens skulle vara en de 

 varma ländernas sjukdom. Huru länge denna sjukdom varit bekant för veten- 

 skapen, låter sig knappast afgöra. Murchison hvilken på detta område gäller 

 som en auktoritet af första rang, uttalar den åsikten, att den redan varit känd 

 och beskrifven af Hippokrates efter en epidemi på Thraciens kuster. Den tidigaste 

 säkra skildringen däraf stammar dock från Irland, där Rutty är 1739 och följande 

 år iakttog en mäiigd fall och beskref dem på ett så noggrant sätt, att någon 

 osäkerhet om deras beskaffenhet ej kan kvarstå. Andra författare inom det Britiska 

 riket, såsom Huxham, John Clark, Barker, Christison m. fl. gifva genom sina 

 sammanstämmande skildringar ett ökadt stöd åt ofvaunämnda antagande. Hos en- 

 gelsmännen var sjukdomen känd under namnet »relapsing fever». Det nuvarande 

 namnet »Febris recurrens» föreslogs af Griesinger ^) och är allmänt antaget. Det är 

 hufvudsakligen från tvänne stamhåll inom Europa, som denna sjukdom har utbredt 

 sig. Det ena, Irland, spelade den största rollen under 1 7-hundratalet och 18-hundra- 

 talets början; sedermera började på den europeiska kontinenten att ännu mer upp- 

 märksammas de från Ryssland och Polen alltjämt utgående epidemierna. Under 

 en studieresa år 1880 fann förf. denna sjukdom synnerligen utbredd inom Tysk- 

 land. På klinikerna i Berlin, Greifswald, Göttingen o. s. v. funnos mycket talrika 

 fall, och man anordnade gärna särskilda afdelningar och baracker för dessa sjuka 

 för att undvika kontagiets spridning inom sjukhusen. 



Ar 1873 hade den egentliga sjukdomsorsaken, en spirill, blifvit upptäckt af 

 Obermeier och efter honom beuänuid Spirochœfe Ohermeieri. Av 1879 lyckades det 

 MoTSCHUTKOFPSKT alt genom inympning af spirillhaltigt blod öfverföra sjukdomen till 

 förut friska menniskor. Vandyke Carter'*) och Robert Koch '^j hafva hvar för sig 

 experimenterat med sjukdomens öfverförande på apor och erhållit positiva resultat. 

 Inom människovärlden gällde sedan lång tid tillbaka sjukdomen såsom afgjordt kon- 

 tagiös. Rörande de omständigheter, som kunde gynna dess spridning, hade man från 

 början trott sig finna, att den trifdes hos personer, utsatta för svält, köld och andra 

 deprimerande inflytanden; senare har man lagt märke till, att sjukdomen syntes 

 följa vissa stora stråkvägar för den mänskliga samfärdseln, och "att gårdfarihand- 



') MuECHisoN, Die Typhoid. Krankh. übers, v. Zuelzeiî. Braunschw. 1867. s. 227. 

 ^) Geiesingek. Infectionskrankh. i Handb. d. spec. Pathol, u. Therap. von Rod. Viechow. 

 II, 2. sid. 272. 



8) Deutsche med. Wochenschr. 1879. 



Deutsche med. Wochenschr. 1879. N. 25. s. 327. 



