6 



Seved Eibbing. 



recurrens. Det låter sig knappast afgöras, hvilken som föi'st iakttog och beskref 

 sammanhanget mellan fästingsbetten och Spirocheetefyndet i blodet. Det vittnar 

 endast godt om det vetenskapliga -arbetet i det mörkaste Afrika, när man finner, 

 att flera experimentatorer fullkomligt oberoende af hvarandra koannit till samma 

 resultat. 



Bland de forskare, som sålunda bidragit till frågans lösning, torde böra näm- 

 nas Philip H. Ross och A. D. RIilne '), vidare Aubrey P. D. Hodges hvilken 

 tidtals arbetade tillsannnans med den förstnämnde. I oktober 1903 upptäckte de 

 spirillerna i blodet hos patienter lidande af fästingsfebern. Alla de nu nämnde 

 författarnes forskningsområde utgjordes af Uganda protektoratet och dess närmaste 

 onigifningar. Kort tid därefter inlopp till skolan för tropisk medicin i Liverpool 

 ett meddelande från de af densamma utsända medlemmarne Dutton och Todu, 

 att de inom Gongostaten funnit recurrensfebern ganska spridd, att de studerat dess 

 sammanhang med fästningsbett, att de Ij'ckats hos apor framkalla sjukdomen genom 

 att på dem applicera på naturligt sätt infekterade fästingar. Liknande iaktta- 

 gelser gjordes äfven af Creighton Wellman i Angola, Vestafrika. ^) Slutligen har 

 Robert Koch i ett förutskickadt meddelande dels omtalat, att D:r Küdicke sedan 

 slutet af 1903 inom Tysklands ostafrikanska kolonialområden såväl iakttagit fall af 

 recurrensfeber, som äfven framställt goda preparater af spirillerna ooh därjemte 

 genom öfverföring på apor ådagalagt sjukdomens inokulabilitet. Koch själf syssel- 

 satte sig äfven under sin sist fulländade afrikanska resa med recurrensfrågan och 

 kom därvid utan kännedom om Duïton's och Todd's arbeten till samma resultat 

 som desse. Någon morfologisk differens mellan den europeiska och den afrikanska 

 feberns parasiter har ej blifvit ådagalagd. En sammanfattning af alla fenomenen 

 uti den afrikanska recurrensfebern visar för det första, att mkuhaiionstiden kan va- 

 riera mellan två eller tre ända till åtta dagar. De infödda uppgifva ofta oriktiga 

 tider i afseende på Inkubationen, beroende därpå, att de hänföra sig till det sista 

 fästingsbett de erhåUit med förbiseende af de föregående. Prodromer förekomma 

 ej. Sjukdomen sätter in mycket häftigt. Midt under skenbart full hälsa och väl- 

 befinnande finner man patientens kroppstemperatur stiga, och efter några få timmar 

 är han blifven alldeles kraftlös, liggande och företeende alla sjukdomens tecken. 

 Sjimptomen äro något olika hos européer och hos infödda. Hos de förra bestå de 

 hufvudsakligast i feber, hufvudvärk och kräkningar. Temperaturen stiger till 

 39,5— 40, .5- C, hufvud värken är särdeles intensiv, stundom tillstöta smärtor i r3'gg 

 och leder; kräkningarna äro ytterst envisa. Dessa symptom kvarstå olika länge, 

 vanHgast under 24 till 48 timmar, någon gång kuima de hålla i uti ett par dagar. 

 Därefter sjunker temperaturen med ens till normalen, och alla symptomen minskas 

 eller försvinna. Efter en mellantid af växlande längd, vanligen fyra eller fem 



') British Medical Journal. 1904. Nov. 26. 



Brit. Med. Journ. 1905, Apr. 1. 

 ^) Journ. of Trop. Medicine. 1905, Apr. 1. 

 *) Deutsche med. Wochenschrift 1905. Nov. 23. 



