Den afrikanska recnrrensfebern. 



9 



liga laboratoriedjuren. Hos råttor, unga kaniner samt marsvin funno de spirillerua 

 utveckla och föröka sig stundom under symptom af en allvarsam . sjukdom. I mi- 

 kroskopet sågos därvid former, som antydde en pågående delning af parasiterna. 

 Däremot hafva de flesta apor visat sig synnerligen mottagliga för sjukdomen. Arter 

 af släktena Cnnocephalus. Macacm. Lemnopithecus. Enfellns samt framför allt Cercopi- 

 thecus hafva varit använda och i ett högst ofvervägande antal fall gifvit positiv 

 reaktion för ympningen. Såsom redan är nämndt, företogs dylik öfverföring redan 

 år 1879 af Vandyke Carter och Robert Koch, den har sedan upprepats bland 

 annat af Metschnikofp och slutligen i stor skala utförts af de i Afrika arbetande 

 forskarne. För detta ändamål tager man eu till två droppar blod, någon gång en 

 kubcm. ur fingerspetsen på en febersjuk människa och injicierar den med en Pravaz' 

 spruta under huden på en apa. Efter en iiikubationstid af två till sex dagar stiger 

 djurets kroppstemperatur till 40*^—41" C, djuret sitter stilla och hvilar sitt hufvud 

 mot händerna eller burens väggar och synes tydligt illamående. Uti typiska fall 

 plägar febern räcka två till fyra dagar, därefter faller temperaturen hastigt ned till 

 normalen, och djuret synes må fullständigt väl. Efter fem till sex dagars feberfri 

 intervall stiger temperaturen åter till nyssnämnda höjd och faller därefter ånyo. 

 Någon bestämd regelbundenhet vare sig i feberanfallens eller i pausernas duration 

 kan ej uppvisas, alldeles såsom fallet är, då sjukdomen drabbar en europé. Febern 

 kan räcka en dag eller en vecka, pausen en dag eller högst aderton dagar, men 

 under de senare återfallen visar sig en tendens till kortare perioder och ringare 

 temperatursiffra. Djuret är också tydligen ej så illamående som under de tidigare 

 anfallen. 



Vid mikroskopisk undersökning af Itlodet hos en apa, taget i begynnelsen af 

 temperaturstegringen, finner man spirillerna i svärmar. De äro sällan enstaka, och 

 i sådana fall äro de snodda och vridna på ett sätt, som är helt olika den regelbun- 

 det vågiga formen uti människans blod. Vanligen förekomma de i sammanflätade 

 massor från fyra till sex ända till många hundra individer. Delningsformer äro 

 ganska vanliga. Under det att undersökning af människoblod kan kräfva betydlig tid 

 för att konstatera närvaron af spiriller, finnas de hos aporna i sådana mängder, att 

 undersökningen är lätt. Hos de senare är rörligheten mycket lifiigare. Parasiterna 

 äro närvarande ända till krisen, då de försvinna hastigare än de kommit. I de se- 

 nare attackerna är deras antal mindre, men företeelserna för öfrigt likartade. Efter 

 en till två dagars feber finner man kärnhaltiga röda blodkroppar i ett ganska stort 

 antal. De kvarstanna i blodet ända till sjukdomens slut och i minskadt antal ända 

 till ett par veckor efter sista återfallet. Räkning och undersökning af hvita blod- 

 kroppar är i denna sjukdora af ganska stort intresse. En graduell förökning af de 

 mångformkärniga cellerna observeras efter inympningen. Då feberattacken börjar, 

 iakttager man en betydande relativ ökniiig af sistnämnda celler på lymfocyternas 

 bekostnad. Denna leukocytes kvarstår ända till krisen och kan blifva starkast ome- 

 delbart före densamma. Strax därefter faller antalet hvita blodkroppar till normalen 

 och förblifver sådant till nästa anfall. Ett intressant drag är att man stundom kan 



Lunds Univ:s Årsskrift. Afd. 2. Bd. 2. 2 



