64 



E. Olin. 



allt mitt skånska material från Röstånga kyrkbäck. Från Bostorp i Vestergötland 

 föreliggande, af Dr I. D. Wallebius insamlade och Lunds Geol. Museum tillhöriga, 

 exemplar af »Niohe lata» ofverensstäinma i allo med mina. 



Symphysurus superstes n. sp. 



Tatl. 111, fig. ()— 9. 



Hufvudet är litet, i allmänhet starkt hvälfdt, särskildt i tvärdimensionen. 

 Dess längd är ej fullt två tredjedelar af bredden. Glabellan upptager nära hälften aP 

 hufvudets hela bredd. Hufvudets bakre rand är rätlinig med afrundade hörn 

 jemnt öfvergående i ytterranden. De grunda, föga böjda eller nästan raka dor- 

 salfårorna kunna, om ock framför ögat mycket svaga, följas ända till hufvudets 

 främre rand. Ogat sitter tätt intill dorsalfåran; pal[)ebralloben är mycket lång och 

 smal samt starkt utåt sluttande. — Någon knöl å glabellans midt ej att observera. 



Arten liknar något Nilcus armadiUo Dalm., i så måtto nämligen att dorsalfå- 

 rorna äro något böjda och att ögat äfven vid sin bakre ända sitter mycket nära 

 intill dorsalfåran; men då, efter allt livad jag kunnat finna, facialsuturen framför 

 glabellan ej ligger å skalets öfversida, utan glabellan når ända fram till randen, har 

 jag ansett mig böra räkna arten till slägtet Symphijsumsf. Som bekant är skalet hos 

 Nilens punkteradt, hos Symphysurus strieradt. Tyvärr är å hufvudskölden skalet ej 

 så väl bevaradt, att deraf skulle kunna hemtas några slägtkarakterer. 



Arten skiljer sig emellertid bestämdt från öfriga (Nilcus- och) Synij^hysurus-arter 

 genom sina smala, starkt utåt sluttande palpebrallober. 



Till grund för ofvan lemuade beskrifning äfvensom för afbildningen af huf- 

 vudet ligga exemplar från Tosterup, O om liderna. Andra i öfrigt fullt liknande 

 exemplar, insamlade från Koängen, Köstånga kyrkbäck och Räfvatofta, äro något 

 starkare hvälfda och ha tydlig knöl å glabellans midt. Att på grund häraf söka 

 särskilja dessa såsom en annan art har ej synts nng lämpligt. Arten är äfven an- 

 träffad SO om Bollerups by. 



Från Röstånga kyrkbäck och frän Koängen föreligga äfven pygidier af denna 

 art. Pygidiet, som något öfverskjuter en halfcirkel, är betydligt mindre hvälfdt än 

 caput. Rhachis, som vid främre randen upptar mer än. '/s af hela bredden, är föga 

 framträdande. Axelfårorna, som i främre delen äro tydligt markerade, konvergera 

 starkt bakåt, men blifva slutligen nästan otydliga, så att rhachis här ej blir skarpt 

 afgränsad ; skalet är täckt af fina från rhachis utgående strier (se fig. 8). Då skal 

 saknas, ses en svag segmentering ej blott å rhachis utan äfven å brämet, som i öfrigt 

 visar en kraftig främre randfåra samt vid sidorna en antydan till limb. Duplica- 

 turen är ganska bred och visar fin, med ytterranden parallel, striering. 



Stygina latifrons Portl. 

 Tafl. III, fig. 10. 



1869. Stygina latifrons Linnarsson: Vesterg, kambr. o. silur. afiagr., s. 76, 

 tafl. 2, fig. 41, 42. 



