lô 



A. V. Bäcklund. 



förra skulle ha uppkommit af det senare på samma sätt genom Induktion, som 

 magnetism uppväckes af annan magnetisk kropp genom induktion. (Härvid tänker 

 jag närmast på den uppfattning af förloppet vid magnetisering, som jag uttalat 

 såväl i min »Elektrodynamik» (1899) ss. 62 — 64 som förut i »Elektrische und magne- 

 tische Theorien» (1898) s. 29 och i »Öfversikten af Vet. Ak. Eörh. Stockholm 1893» 

 SS. 14, 15). Från en värmekälla skulle alltså molekulerna i en närstående kropp 

 erhålla ej blott en termisk och i vissa fall en elektrisk polarisation (»Sammanhanget» 

 sid. 7), utan äfven en magnetisk polarisation, hvilket ej förhindrar en samtidig 

 närvaro eller uppkomst af elektriska ytströrnmar. Axeln J för den termiska polari- 

 sationen skulle väl äfven blifva axel för den nämnda magnetiska, men J kan 

 hastigt genomlöpa alla möjliga riktningar inom kroppen vid öfvergåugen från en 

 punkt till alla de närgränsande, och, då detta sker, förefaller kroppen ej att vara 

 polariserad. Endast när J till sin riktning varierar kontinuerligt, är efter vanligt 

 språkbruk beteckningen af polariserad tillämplig på kroppen, men de efterföljande 

 utvecklingarne betinga ingalunda med nödvändighet någon kontinuitet hos J. 



9. Molekulens inre energi sätta vi, som i § 2, lika med 



hvarest Q = JimT, med hii såsom den förut så betecknade konstanten, som för alla 

 molekuler i löst form eller i gasform erhåller samma värde, och W är summan af 

 molekulens elektriska och magnetiska och öfriga inre energi, som ej är termisk. 



Eftersom för alla väimeledande kroppar i löst form eller i gasform 9 har det 

 samma värdet, så skall, i fall en värmeledande kropp JsTlöses i tvänne olika vätskor, 

 A och B, '8 = när lösningarne fått samma temperatur, d. v. s. 9 skall då ha 

 samma värde i A som i B, däremot skall /-^W vara något annat än ;"W. Vi få 

 till och med härom sluta af ekv. (4) i § 2, att 



där sista termen uttrycker differensen emellan K:s lösningsvärme i de två vätskorna 

 A och U, samt P är det osmotiska trycket sammastädes. 



10. De två lösuingsvätskorna, A och B, må vara i kontakt med hvarandra, 

 och åtminstone den ena af dem, låt det vara A, i kontakt äfven med K. Då kom- 

 mer K att lösas både i A och i B. Innan lösningen afslutats, ha Jf molekuler 

 vandrat in i A och därifrån till B, och till en början ut till B:s yta samt sedan 

 reflekterats därifrån tillbaka till A. Den reflekterande ytan af B är en vägg, just 

 bildad af if-molekuler, som i B invandrat och slutligen där stannat, och det beror 

 mycket af denna väggs elasticitet och oscillationer, med hvilken hastighet den i 

 vandring stadda ^-molekulen skall därifrån reflekteras. (Jfr »Osm. trycket» första 

 stycket af art. 10 s. 15). Vid denna reflexion omkastas ^-molekulen, så att, i hvil- 

 ken riktning den än går, alltid en och samma af dess två beståndsdelar, — vi 



0 + IF, 



(8) 



