Om kroppars lösning och därmed närmast förvaudta företeelser. 



11 



fatta molekulen alltjämt såsom en binär förening, — går först, eller, detta samma 

 på ett annat sätt, ehuru mindre icorrekt, så uttryckt, tecknet för molekulens J 

 ändras vid reflexionen ^). Molekulens ifrågavarande vandring fortgår emellertid 

 ingalunda med konstant hastighet, utan beledsagas af oscillationer. Oscillationer 

 komma, åtminstone delvis, af lösningsvätskans motstånd mot molekulens rörelse, 

 och äro i denna mening tvungna svängningar, ehuru de få samma period som 

 molekulens pulsationer. De pulsatiouer, som denna hade i K, få för öfrigt genom 

 tillägg af tvungna pulsationer från lösningsvätskan, sin period delvis beroende af 

 denna senare, och perioden för Jf-molekulernas pulsationer är därför en annan i 

 A- än i Inlösningen. Om för en ^T-molekul i ^d-lösningen vi finna för nämnda 

 hastighetsoscillationer en lag gällande: 



(9) A^'' = — 47tx., sin nt, 



och för hastighetsoscillationerna hos en /f-molekul i iî-lôsningeii det gäller, att 

 ( 10) = — dTTZjj h sin n't, 



samt K' är en annan kropp, som äfvcn låter lösa sig i både A och B, och för 

 hastighetsoscillationerna hos en liT'-molekul i ^.-lösningen skulle gälla formeln: 



(9') /\vh = — 4uX i v/i sin mt, 



(v/i = molekulens hastighet), 



så skulle för samma iC'-molekul i i?-lösningen gälla, att: 



(10') A'^h = — éTcVv, v/i sin îu7, — 



tydligen under förutsättning att svängningstalen för K- och Zr-molekulernas pulsa- 

 tioner i A och B äro n, n' resp »i, vi . 



Y\ antaga då, att X j blott beror af A:s beskaffenhet och X/, blott af 2?:s. Men 

 dessa konstanter x äro något helt annat än de i »Sammanhanget etc. sid. 17 och 

 följ. så betecknade, hvaraf elektriska ledningsförmågorna af A- och jß-lösningarne 

 skulle bero. Ty sistnämnda x inkomma i ionrrmis hastighetsoscillationer, och dessa 

 äro en följd af de krafter, som dissociera molekulerna. (»Sammanhanget» etc. s. 

 17.) De ifrågavarande oscillationerna (9), (10) hos de i rörelse stadda K-molchdci na 

 härröra från K och molekularvågorna inom A och B. Den konstanta delen af K- 

 molekulens vandringshastighet är en bestämd följd af molekulartrycket inom K, 

 och af att vid K:s beröringspunkter med lösningsvätskan, A eller B eller hvilken 

 annan som helst, K:s molekularvåg slipper ut från K. I slutet af art. 13 ärnar 

 jag att upprepa detta. 



Den hastighet, hvarmed molekulen framgår i en och samma riktning, räkna 



Vi ha svårligen kunnat tralïa ett mera plausibelt antagande. Tecknet för J kunde nog 

 ändras vid reflexionerna därigenom att molekulens pulsationer häraf fördröjdes en half period, 

 utan att molekulen omkastades, men, då vi fastliålla vid en bestämd polarisation hos 7L-molekalerna 

 i lösningarne, och tanka oss molekulens atomer fasthållna vid hvarandra genom elektriska ström- 

 mar af ett bestämdt slag (se sista stycket af art. 6), så skulle, i fall ej den antagna omkastningen 

 inträffade, under lösningspocessen lösningarne erhålla en bestämd magnetisk karakter, men det 

 få de ej. 



