Olli ki'0]ipai's lösning och diinned niinnast förvamlta företeelsci- 



27 



värniepoler äudras, och dessa värmepoler äro de nyss antagna a och b. Det före- 

 faller då snarast som skulle vid ökning af molekulens volum en afsnörning af den- 

 samma i dess tvä beståndsdelar a och h kunna inträda. (Vi räsonnera då som om 

 vid förhöjdt värme a- och volunierna flyttades utåt från hvarandra, — såsom 

 skall ske delvis för repulsionen emellan dessa partiklar (»Sammanhanget» etc. sid. 

 13), delvis af annan grund (se hvad som säges härom några rader nedanför), 

 — men ändock icke repulsionscentra, centra för beträffande oj, flyttades, förrän 

 molekulen bruste) '). Om nu alltjämt vi räkna med en oändlighet molekuler och 

 med dissociation af en del af dem såsom en fullständig afsnörning af hvardera i 

 två ioner, men ingenstädes med en blott partiell sådan afsnörning, så skola vi säga, 

 att en ökning af volumen V af lösningsvätskan skall medföra, att en eller flera af 

 de v iT-molekulerna i lösningen dissocieras, under det temperaturen hålles konstant. 

 Molekulen binder härför värme, men detta värme kommer på annat sätt till synes 

 hos ionerna. Vi kunna förklara detta för oss sålunda. Genom det tillförda värmet 

 föras de med hvarandra parallella elektriska strömmar åt sidan, som hållit mole- 

 kulernas beståndsdelar a och 1> tillsamman. Af denna anledning är det som a och 

 h skiljas åt. Af annan anledning (»Sammanhanget» etc. s. 13) bli de samtidigt 

 elektriska. Men på de så frigjorda ionerna rt:s och &:s ytor fördela de förra ström- 

 marne sig så jämnt, att nämnda ytor måste förefalla som belagda med magnetiska 

 dubbellager af konstanta moment. Det skulle vara liäri vi skulle återflnna molekulens 

 förra strömenergi. Men så som strömmarue ligga på ionernas ytor, kunna dessa 

 ioner ej utöfva på hvarandra någon verkan genom sina strömmar. Af dem kom- 

 mer ingen kraftverkan jämförlig med den, som ofvan i § 4 utmärkts genom 

 och som gäller molekulerna sinsemellan. Därför ha vi äfven i den föregående af- 

 handlingen ej kunnat tala om någon annan verkan emellan ioner, än den, som kom- 

 mer från deras statiska elektricitet, så som dess närmare förklarats i ofvauståeude § 1. 



24. I lösningsvätskan med volumen F skulle mycket väl, fastän både V och 

 T hållas konstanta, dissociation af vissa af /i-molekulerna kunna inträda, men också, 

 i lika grad, nybildning af dylika molekuler genom ioner, så att, då v' molekuler 

 dissocieras, lika många andra molekuler bildas af andra ioner '^). Det värme, som 

 skulle tagas från /iT-lösningen till den första processen, återkommer vid den senare 

 processen. I rummet V må nu befinna sig inalles « ZiT-molekuler, n' ^t ioner och 

 lika många />-ioner. Vi erinra oss, att de n molekulerna skola fylla hela rummet 

 V såsom ett system celler däri, och att, oberoende häraf, de n ionerna a skola 

 äfvenledes bilda ett sammanhängande cellsystem, som skall genomtränga det förra 



Allt under förutsättning att temperaturen hålles konstant; det vill med andra ord säga, 

 att vi räkna här allenast med det fall, att värmet, som tillföres, absorberas af molekulen, och ej 

 användes till temperaturens höjande. Med temperaturen ökas n (§ 3). 



Under den i art. 19 afhandlade kretsgången hade på vägen frän a till h en del af vatten- 

 ångan kondenserats och samtidigt en annan del däraf utvidgats och hilrvid trycket aftagit. Vid 

 passagen från h till a skulle samma förändringar ha visat sig med vattnet i flytande form, men 

 med tillväxt af trycket. 



