]>idrag till rtorantlieei'iKis inùrfolo.tçi. 



öfver till diehotomisk, derigenoin att hvarje relativ hutvudaxel här afslutas med en 

 kortskat'tad blomgyttring, under det att sidoaxlarne, af hvilka emellertid den ena 

 till sist helt nndertryckes, äro förlängda och utstyrda med kraftiga blad. Uksom hos 

 DicheranUius är totalinfîorescensen således ett i vicklar utlöpande och af grenar från 

 stjelkens mellersta del förstärkt dichasium, dock i allmänhet glesare och mindre rikt 

 förgrenadt samt framför allt mindre väl afgränsadt mot stjelkens vegetativa parti. 

 De vid dichotomierna befintliga förbladen (f & i å de bifogade diagrammen) 

 öfverensstämma äfvenledes med dem hos Di cher an thus, i det att skifvan, åtminstone å 

 det ena bladet, är väl utbildad, örtartad och skarpt afsatt mot det med hinnaktiga 

 stipler försedda basalpartiet. 



Alldeles som hos Bicheranthus sitter nu i dichotomierna icke en ensamblomma 

 utan en treblommig partialinflorescens (Taf. I l^^ig. 1), h vilken äfven här vid fruktmog- 

 naden affaller såsom ett helt; dess skaft, som medföljer vid affallandet, har emellertid 

 här fått en säregen gestalt, derigenom att det formats till en starkt plattad, omvändt ägg- 

 rund, intill 1;5 cm. lång och intill 0,7 cm. bred bildning af pergamentartad konsistens. 



Partialinflorescenserna äro hufvudlika, derigenom att de tre blommorna samt- 

 liga sitta nästan oskaftade på det nämnda axelpartiets to[>pyta; i verkligheten re- 

 presentera de emellertid dichasier, liksom hos Dicheranthus, hvilket framgår dels 

 deraf att de två laterala blommorna (II) följas åt i utvecklingen men äi-o ett steg 

 efter den centrala (I), dels också deraf att de, med hänsyn till sina förblad och 

 sepaler, befinnas orienterade såsom sinsemellan antidronnx dotteraxlar till denna. — 

 I sjelfva verket stödjas också de laterala blommorna utaf högblad (se diagrammen 

 samt Taf. I l^ig. 1), hvilka således motsvara centralblommans öfre föi'bladspar hos 

 Bicheranthus. Dessa förblad (a et ß) äro, liksom motsvarande hos Bicheranthus, i 

 saknad af utbildad lamina och reducerade till den af stipler bredt hinnkantade ba- 

 saldelen, hvars nerv löper ut i en broskartad, nedåtböjd liten si)ets (mycket svagt 

 utvecklad å den inflorescens, som afbildats å Taf. I Fig. 1). 



Partialdichasiets blommor omgifvas nu af fyra med talrika tagglika sidout- 

 skott försedda bildningar, hvilka stundom uppnå blommornas dubbla längd och i 

 regeln helt dölja dessa (se Taf. I. Fig. 1, der de emellertid för större tydlighets 

 skull blifvit böjda åt sidorna). Det är dessa bildningar som Bâillon och Fax 

 tolkat såsom pardelade involukralblad. Att donna tolkning emellertid ej kan upj)- 

 rätthållas, och att de i stället måste anses såsom blad be klädd a grenar, är af 

 flera omständiglieter alldeles uppenbart. 



Mot uppfattningen att de äro bladl)ildningar talar redan det förhållandet att 

 pardelade blad äro fullkomligt främmande för don ifrågavarande växtgrup[)en öfver 

 hufvud taget. Deras ställning skulle visserligen vid flyktigt påseende tillåta att de 

 uppfattades såsom förblad till de laterala blommorna, men på samma gång öfver- 

 ensstämma de till sitt läge fullkomligt med de hos Dicheranthns omnämnda stilett- 

 formade sterila grenarne utaf tredje or<lningen (jfr Fig. 1 samt Fig. 2, III). Dessa se- 

 nare uppstå, såsom vi sett, i vecket af sidoblommornas förblad, och .så är i verk- 

 ligheten fallet äfven mod de ifrAgavarande bildningarna hos Pteranthiis. Äfven 



