18 



Jch. Chr. Mol)erg och Cai'l O. Segerberg. 



1882 bereste Holm och Tullberg, livar för sig, Olands kambro-silur. Den 

 öländska ceratopygekalken och särskildt de fossilrika lager deraf, som på en läng 

 sträcka vid Uttenby bilda sjelfva strandkiinten och sålunda äro synnerligen väl till- 

 gängliga, omnämnes också af båda författarne i de omedelbart derefter publicerade 

 reseberättelserna (Holm 1882 : 2 och Tullberg 1882 : 2). Båda framhålla, huru- 

 som nästan alla från annat håll förut kända ceratopygekalken tillhöriga fossil här 

 återfinnas. Bland trilobiterna anför I'ullberg äfven Mc(/alas'pis stcnorachis Ang.?, 

 som förut endast omtalats från orthocerkalken. Hvad faunan i öfrigt beträffar ha 

 vi att här framhålla följande. Tullberg anftir jemte en del brachiopoder : Orthis 

 Christianice, Leptmia n. sp., Ohohis, Lingula, Acrothelp och Acrotrefa äfven cystidé- 

 fragment. Holm nppgifver sig bland annat ha funnit två Acrotreta-fxviev och en 

 Disciyia : troligt är dock att sistnämnda brachiopod i sjelfva verket varit qw Acro- 

 thele '). Båda författarne omnämna, att ceratopygekalken, hvars färg här varierar 

 från rent ljusgrå (längst i söder) till rödgrå eller brungridelin längre i norr, i re- 

 gel är inbäddad i glaukonitrika lager (glaukonitsand, glaukonitskiffer o. s. v.). Men 

 i motsats ej blott till Holm, utan äl'ven till alla andra, som studerat dessa lager, 

 särskiljer Tullberg den undre glaukonitskiffern såsom en särskild zon, bildande 

 ett öfvergångsled mellan kambrium och undersilur. Rörande de öländska cerato- 

 pygelagrens utbredning lemna oss de båda författarne ganska stridiga uppgifter, 

 hvilket dock måhända kan bero på i någon mån olika uppfattning af omfånget för 

 begreppet ceratopygekalk eller ceratopygelager öfverhufvud. Under det att Holm, 

 på samma gång han i en profil från Horn anför grönsand, uppåt öfvergående i 

 glaukoni thai tig kalk, i sin ordning öfverlagrad af röd orthocerkalk, bestämdt anger, 

 att intet spår af ceratopygekalk fins på norra delen af ön, »såsom framgår af pro- 

 filerna från Horn, Brudstad sjöbodar och Aleklinta», anför Tullberg från en aC 

 honom och N. O. Holst undersökt profil vid norra delen af Horns udde såväl 

 »glaukouitskiifer» (0,45 m.) som ceratopygekalk (0,3 m.). ( )ch i samma riktning som 

 Tullberg uttalar sig nu senast F. v. Huene, souj 1904 anför ceratopygekalk från 

 profilen vid Aleklinta 



lian ej vid Flagabro kunnat iakttaga kontakten mellan lerskiiîern (undre didyinograptusskiffern) 

 och alunskift'ern' (bryngraptusskifîern), livarföre ban ej heller kan nppgifva, huruvida ceratopyge- 

 kalk träffaa mellan dem eller ej. 



Hvad beträffar ceratopygekalken vid Qvasa, har jag ej sjelf kunnat återfinna kalkbandet 

 ifråga. Ej heller omnämnes det i De Geees beskrifning till kartbladet Widtsköfle (1889). Men stuffer 

 af denna bergart, 1878 insamlade af TfLLBEEG och ännu förvarade å Lunds Geol. Min. Inat., visa 

 en niörk, delvis med små fosforitkorn insjirängd bergart, i bvilken jag kunnat f rampreparera py- 

 gidiet till en Megalaspis ^ilanilvnhafa Ang., Ohnlclla cfr sagittalis Salter, O. clr Salferi Woi.i., Acro 

 treta s|). och Orthis sp. De anträffade fossilen lemna sålunda, frånsedt den nämnda trilobiten, föga 

 ledning för bestämmande af lagrets ålder. Anmärkning af Moberg. 



') Dels föreligger nämligen Acrothele äfven bland våra samlingar från Ottenby, dels skulle 

 det annar.s varit egendomligt, att Discina ej finnes anförd i Lindstköms förteckning öfver ceratopyge- 

 kalkens fossil (1888). 



'■') Då ÏULLHERd i anförda arbetet (1882: 2) \u\ redogörelsen för »understa lagret af orthocer- 

 kalken» anger att detta, t. ex. vid Södra Möckleby, i understa bandet är af gråhvit färg samt vidare 

 omtalar, att denna kalk i den lägre på orthocerer fattiga delen har några tunna band rika på 



