Biding till l;anneilijmen oin (_'eiati:ii>ygC're<;ionen. 35 



Zou lucd JJ/eti/ogi: nor reff i ni'^ och Bri/ogr. KjeniJfi (üCverst). (if»oo) 

 » » CloHogr. cfr jlexUis. 



» ) Dictijogr. tlabcUiJonn/s f. tgpica (underst), 

 således alldeles samma lagcrföljd som Tullberg angaf 1883 (om ock då ej så de- 

 taljerad). 



Då dictyograptiis.skiffeni linr mycket viii.strackt utbredning-, ilr det klart att vår uppfattning 

 af dc8s stratigrafiska fiirliållanden såväl sijiii af des.s fauna väsentligen vidgats genoin de under 

 sökningar deröfver, som foretagits inom Skandinavien relati\ t närliggande områden, sålunda sär 

 skildt i Kyssland och England. 



Redan 1888 omiiilmmlo Vk. v. Schmidt i korthet, hurusom han i siUlskap 

 med Ingeniör A. Miokwitz funnit dictyograptusskiffer inlagrad i Estlands obolus- 

 sandsten. 



Mickwitz omtalar 1896 dictyograptusskiiferns lagringsförhållanden mera ut- 

 förligt. Så säger lian t. ex.; »Im ostbaltischcn Gebiete beginnt unter dem Dictyo- 

 nemasohiefermassiv der eigentliche Obolensandstein, der aber nach den Unter- 

 suchungen von F. Schmidt und mir untrennbar vom Dictyonemaschiefer ist. Letz- 

 terer lässt sich nämlich mit seinen charakteristischen Einschlüssen fast durchweg 

 bis an die untere Grenze des ersteren, des Obolensandsteines, verfolgen und bildet 

 häufig in dünnen Blättern geradezu seine äusserste Unterlage». Enligt ett senare 

 meddelande till Wiman (se sid. 70, Wiman 1902: 1) har Mickwitz genom fyndet 

 af Dictyograptus jiaheUlformis i den obolussandstenen underlagrande skiffern kon- 

 staterat att det här verkligen är Didijugraptas förande skiffer soin föreligger; i 

 allra understa skiiïerskiktet är dock fossilet i fråga ännu ej anträlfadt. Mickwitz 

 lemnar i sitt ofvan citerade arl)cte detaljerade profiler från 7 olika ställen, hvilka 

 alla visa den nämnda vexel lagringen ^). 



Genom Schmidts och Mickwitz' ofvan refererade arbeten är det sålunda fast- 

 stäldt, att obolussandstenen, eller som den ock kallats ungulitsandstenen, är att be- 

 trakta som en särskild facies till dictyograptusskiffern. Och följaktligen måste på 

 samma gång som dictyograptusskiffern såväl obolussandstenen som ock dess sven- 

 ska motsvarighet, oboluskonglomeraten i Dalarne och på ()land, räknas med till 

 ceratopygeregionen, en konsekvens, som för öfrigt också redan Wiman (1902: l,sid. 

 70) mycket riktigt har framhållit. 



') I dessa profiler namnes ofta Scliniidtia, ett underslägte till Obolus. Det var Volhorth 

 som 1869 först använde namnet Schmidtia såsom beteckning för ett brachiopodslägte. Förbiseende 

 detta, föreslog Makcou 1890 samma slagtnamn för en trilobit, Olenellm Michiintzi Schmidt 

 Följande Maecou, har också jag begagnat Schtiiidtia såsom slagtnamn för en Olenelliil, S. Torclli 

 Moberg, och sålunda kommit att fora nanjnets felaktiga användning vidare, hvarföre jag anser 

 mig böra begagna tillfället att nu åvägabringa rättelse. Och då naturligtvis nytt slagtnamn för tri- 

 lohiterna ifråga måste väljas, vill jag som sådant föreslå namnet iScAmidtieiiKS 12. S"., härmed äfven 

 tagande vederbörlig hänsyn till den intention IMarcou haft vid valet af <let nu utmönstrade slägt- 

 namnet. Namnet Schmidflellus torde tillräckligt skilja sig från det af Ulrich uppställda ostrakod 

 slägtnamnet Schmidtella, för att nåtjon förvexling skulle vara att befara. 



Anm. af Moberg. 



