O""* Job. Chr. Moberg ocli Carl 0. Segerberg. 



möTIa?) samt vid Nygård a Humieberg, allestädes (utom vid AkarpsmöUa) jerate 

 svitens äldre afdelning. 



Af de med dictyograptusskifferu. ekvivalenta bildningarne förekommer oholus- 

 longlomerutet i typisk utveckling endast i Siljansområdet i Dâlarne (vid VUarhi/n, 

 Klittherget, GnUerascn, Sjurhcrg och Bäck). Motsvarande oljolusförande konglomerat 

 lia dock anträffats flerestiides å Öland, nämligen vid ÄlMwUi, Gröiivikeii och 

 ]Lt))t (se sid. 52 — 54 i ofvan anförda »beskrifning till kartbladet Mönsterås med 

 H( )gby»). — Ohohissandsten är anträffad dels i Uppland såsom block å ön Fan ton 

 nära Osthammar, dels i fast klyft vid Vestann (och Kni/hinge?) i Östergötland. 



Kegionens öjre afdelning, cciafopygesriten, har likaledes vidsträckt utbredning. 

 I Skåne träffas den i normal utveckling endast vid Fogelsmig. Vid Kiviks-Espe- 

 röd (enl. Tullberg 1880) och å tvänne ställen vid Jerrestad torde emellertid äfven hit- 

 hörande bildningar anstå. A Öland är afdelningen väl utvecklad samt mer eller min- 

 dre lätt tillgänglig utefter vestkusten från Otteulty i S upp till Borgholm och Köping.^ 

 klint. Den är dock å denna sträcka ej allestädes direkt observerad, och gäller detta 

 särskildt den mellan Borgholm och Eriksöre varande delen. Men den har också 

 N om lîorgholm iakttagits å enstaka ställen såsom vid Aleklinta och Horns udde 

 (se ]iärmare »beskrifning till kartbladet Mönsterås med Högby» samt ofvan anför- 

 da »beskrifning till Blad 5»). I Östergötland (vid Bci'n) samt i Nerike (vid 

 Latarp och Lanna m. fl. st.) torde äfven hithörande lager träffas, om ock afdel- 

 ningen här ej kan sägas förekomma i normal utbildning. Så är deremot fallet i 

 Vestergötland der den träffas vid Himneherg och å Kinnekulle samt flerestädes 

 i östra och vestra sluttningarne af Billingen — Falbygdens berg (se närmare i »be- 

 skrifning till kartbladet Falköping»). I Gestrikland anstå möjligen också hithö- 

 rande lager å Limön i Geflebugten (Wiman 1893). I Herjeådalen är ceratopyge- 

 kalk funnen vid Glöte. I Westerbottens lappmark har ceratopygekalk anträf- 

 fats vid Granhöjden, Strömnäs, Skikkiberg och Stort)erget. 



C^eratopygesviten uppbygges väsentligen af kalkstenar, skiffrar (alunskiffer med 

 orsten eller lerskiffer) samt glaukonit, hvilken antingen uppträder enbart för sig, 

 Ijildande s. k. grönsand, eller ock såsom mer eller mindre riklig inblandning dels 

 i lerskiffer — glaukonitskilïer, dels i kalksten — glaukonitkalk eller, om glaukoniten 

 är underordnad, glaukonitisk kalk. Då sviten å de flesta fyndorter bildar en öf- 

 vergång mellan en undre skifferfacies och en öfre kalkstensfacies komma natur- 

 ligtvis skiffrar att i allmänhet vara rådande i svitens äldre och kalkstenar i dess 

 yngre lager. Någon bestämd ordningsföljd finnes dock ej. Skiffrar — - ceratopyge- 

 skifer — förekomma på alla nivåer och äro då äfven i faunistiskt hänseende in- 

 bördes ganska olika (se t. ex. schemat sid. 44). Någon under af delning, för hvilken 

 benämningen ceratopygeskiffer kan anses vara betecknande, hafva vi sålunda ej kun- 

 nat upptaga å vårt schema. Ehuruväl tillräckliga förarbeten för ceratopygesvitens 

 uppdelning i zoner ännu ej föreligga, är det dock lätt att se att faunan undergått märk- 

 bara förändringar under den tid, som ligger emellan aflagringens början och dess 

 slut. För att i någon mån låta detta komma till synes, ha vi i vårt schema infört 

 inider l)enänniingen Shumardiazon en äldre afdelning, som hur vexlande dithö- 



